השאלה הראשונה היא זו.
למדינה שלנו יש שתי תכניות מחקר רציניות.
האחת היא נאס"א עם משימה לגלות את מה שנמצא הרחק מעבר,
לחקור את השמיים, לשם כולנו נרצה ללכת באם יהיה לנו מזל.
ואתם יכולים לראות יש לנו פה ספוטניק, ויש לנו פה טיל סאטורן
ויש לנו עוד ביטויים של מחקר החלל.
ובכן, ישנה עוד תכנית
בסוכנות ממשלתית אחרת, למחקר אוקייני.
היא נמצאת בנוא"א, מנהל האוקיינוס והאטמוספירה הלאומי.
אבל השאלה שלי היא זו -- "מדוע אנו מתעלמים מהאוקיינוסים?"
הנה הסיבה, או לא הסיבה אלא הסיבה שאני שואל את השאלה.
אם תשוו את התקציב השנתי של נאס"א לחקר החלל,
התקציב השנתי הזה יספיק כדי לממן את נוא"א
ל-1600 שנה של מחקר אוקייני.
למה? למה אנו מסתכלים למעלה? האם זה בגלל שגן עדן הוא למעלה?
והגיהנום הוא שם למטה? האם זה עניין תרבותי?
ולמה אנשים מפחדים מהאוקיינוסים?
או שהם פשוט מניחים שהאוקיינוס הוא מקום חשוך ואפלולי
שאין לו שום דבר להציע?
אני עומד לקחת אתכם למסע בן 16 דקות ל-72 אחוזים מכדור הארץ, אז כדאי שתחגרו.
אוקיי. ומה שנעשה,
הוא לטבול את עצמנו בעולם שלי.
ומה שאני אנסה לעשות -- אני מקווה שאני אעביר את הנקודות הבאות.
אני אומר אותן עכשיו למקרה שאני אשכח --
שכל מה שאני אציג בפניכם
לא הופיע בספרי הלימוד כשאני הלכתי לבית ספר.
ורובו אם לא כולו, לא הופיע בספרי הלימוד באוניברסיטה.
אני גיאופיסיקאי וכל ספרי מדעי כדור הארץ שלי כסטודנט,
הייתי צריך לסמן תשובה לא נכונה כדי לקבל ציון "טוב מאוד".
נהגנו ללעוג לנדידת היבשות. זה היה משהו שצחקנו עליו.
אנחנו למדנו על המחזור הגיאוסינקלינלי של מרשל קיי, שהוא ערימת שטויות.
בהקשר של היום זו ערימת שטויות,
אבל זה היה החוק הגיאולוגי, טקטוניקה אנכית.
וכל הדברים שנדבר בהם
בתגליות והמחקר שלנו באוקיינוסים
היו ברובן תגליות שנעשו במקרה.
רובן תגליות מקריות.
חיפשנו משהו אחד, ומצאנו משהו אחר.
וכל מה שנדבר עליו
מייצג הצצה לבערך עשירית של אחוז אחד (מהאוקיינוס), בגלל שזה כל מה שאנחנו ראינו.
יש לי איור.
זה איור של איך זה ייראה אם יכולנו להסיר את כל המים.
זה נותן לכם תחושה מוטעית שזו מפה.
זו לא מפה.
למעשה יש לי גרסה אחרת במשרד שלי
ואני שואל אנשים, "למה יש הרים פה באזור הזה
אבל אין הרים באזור ההוא?" והם אומרים, "נו, תראה,
אני לא יודע," אומרים,
"אולי זה אזור שבירה? זו נקודה חמה?"
לא, לא, זה רק המקום שאנייה הייתה בו.
רוב חצי הכדור הדרומי לא ממופה.
היו לנו שם יותר אניות מחקר
בימיו של קפטן קוק מאשר עכשיו. זה מדהים.
אוקיי. אז אנחנו הולכים לשקוע
ב-72 אחוזים מכדור הארץ בגלל, אתם יודעים,
זה ממש תמים לחשוב שארנב הפסחא
שם את כל המשאבים ביבשות.
(צחוק)
אתם יודעים, זה פשוט מגוחך.
אנחנו כל הזמן משחקים את אותו משחק סכום אפס.
אתם יודעים, שניקח את זה ממקום אחר.
אני מאמין בלהעשיר את הכלכלה.
ואנחנו משאירים כל כך הרבה על השולחן, 72 אחוזים מכדור הארץ.
וכפי שאני אציין בהמשך המצגת,
50 אחוזים מארצות הברית נמצאים מתחת לים.
50 אחוזים מהארץ שלנו, שבבעלותנו, שבשטח השיפוט שלנו,
שיש לנו זכות לעשות שם מה שנרצה, נמצאים מתחת לים
ויש לנו מפות טובות יותר של מאדים משל 50 האחוזים האלה.
למה? אוקיי. עכשיו, אני התחלתי את המחקר שלי בדרך הקשה.
בזמנו -- למעשה במשלחת הראשונה שלי
כשהייתי בן 17. זה היה לפני 49 שנים.
תעשו את החשבון, אני בן 66. ויצאתי לים על אניה של סקריפס (מכון מחקר ימי)
וכמעט שטבענו תחת גל אימתני,
והייתי צעיר מכדי -- אתם יודעים, חשבתי שזה נהדר!
הייתי גולש ללא גלשן וחשבתי, "וואו, זה היה גל אדיר!"
וכמעט שטבענו עם האנייה, אבל אני הוקסמתי
ביציאה למשלחות מחקר. וב-49 השנים האחרונות
יצאתי לבערך 120, 121 -- אני ממשיך לצאת אליהן -- משלחות.
אבל בימים המוקדמים הדרך היחידה שלי לרדת לקרקעית (הים)
הייתה לזחול לתוך צוללת, צוללת קטנה מאוד,
ולרדת לקרקעית.
צללתי בסדרה שלמה של צוללות לצלילה עמוקה.
אלווין ומצוק ים וקיאנה,
וכל הצוללות העמוקות הראשיות שיש לנו, שהן בערך שמונה.
למעשה, ביום טוב יכולים להיות לנו ארבעה או חמישה בני אדם
בעומק הממוצע של כדור הארץ --
אולי ארבעה או חמישה בני אדם מתוך כל המיליארדים שאנחנו.
וזה נורא קשה להגיע לשם אם אתם עושים זאת פיזית.
אבל אני הוקסמתי, ובימי הלימודים שלי
התחילה להתבסס טקטוניקת הלוחות. והבנו
שרכס ההרים הגדול ביותר על כדור הארץ נמצא מתחת לים.
הרכס המרכז אוקייני רץ מסביב כמו תפר על כדור בייסבול.
זה על היטל מרקטור.
אבל אם תשימו את זה בהטלה שוות שטח,
אתם תראו שהרכס המרכז אוקייני מכסה 23 אחוזים
מכלל שטח הפנים של כדור הארץ.
כמעט רבע מכדור הארץ הוא רכס הרים יחיד
ולא הגענו לשם עד אחרי שניל ארמסטרונג
ובאז אולדרין הלכו על הירח.
אז טסנו לירח, שיחקנו שם גולף,
לפני שהלכנו לאלמנט הגדול ביותר על הכוכב שלנו.
והעניין שלנו ברכס ההרים הזה, כאנשי מדעי כדור הארץ בזמנו
היה לא רק בגלל הגודל העצום שלו שחולש על הכוכב,
אלא משום התפקיד שיש לו ביצירת הקליפה החיצונית של כדור הארץ.
בגלל שלאורך הציר של הרכס המרכז אוקייני
לוחות גדולים של הקרום נפרדים זה מזה.
וכמו יצור חי, אתה קורע אותו
והוא מדמם את הדם המותך שלו, שעולה לרפא את הפצע
מתוך האסתנוספירה, מתקשה, יוצר רקמה חדשה ונע אופקית.
אבל אף אחד לא באמת ירד למטה
לתוך האתר עצמו של גבול הפתיחה כפי שאנו מכנים אותו --
לתוך הבקע -- עד שקבוצה של שבעה מאיתנו
זחלה לתוך הצוללות הקטנות בקיץ 1973/1974
והיינו בני האדם הראשונים שנכנסו לבקע הגדול.
ירדנו לתוך הבקע,
כל זה לגמרי מדוייק למעט דבר אחד -- זה בחשכה מוחלטת.
זה לגמרי חשוך מפני
שפוטונים לא יכולים להגיע לעומק הממוצע של האוקיינוסים,
שהוא כ-3.6 קילומטרים. בבקע (המרכז אוקייני) הוא 2.7 קילומטרים.
רוב כדור הארץ לא מרגיש את חום השמש.
רובו של הכוכב שלנו שרוי באפילה נצחית.
ומהסיבה הזו אין פוטוסינתזה במעמקי הים.
ובהעדר פוטוסינתזה
אין חיים צמחיים, וכתוצאה מכך,
יש מעט מאוד חיות שמתקיימות בעולם התת ימי הזה.
או כך חשבנו. וכך במחקרים המוקדמים שלנו
היינו ממוקדים לגמרי בלחקור את גבול הפתיחה,
והסתכלנו על המאפיינים הגעשיים שרצים לאורך כל 67000 הקילומטרים האלה
לכל אורכם של 67000 קילומטרים
פרוסים עשרות אלפי הרי געש פעילים.
עשרות אלפים של הרי געש פעילים.
יש יותר הרי געש פעילים מתחת לים
מאשר על האדמה בשני סדרי גודל.
כך שזה אזור פעיל במיוחד,
זה לא מקום אפל ומשעמם. זה מקום מאוד חי.
ואז הוא נפתח ונקרע.
אבל עסקנו אז בנושא מדעי מאוד מסויים בזמנו.
לא יכולנו להבין איך נוצרת שרשרת הרים תחת מאמץ מתיחה.
מתוך טקטוניקת הלוחות ידענו שאם יש לך לוחות שמתנגשים,
זה הגיוני, הם יימחצו אחד כנגד השני,
וכך הקרום יתעבה, ויורם.
בגלל זה מוצאים, אתם יודעים, מוצאים קונכיות ימיות בפסגת האוורסט.
זה לא מבול, הם נדחפו כלפי מעלה לשם.
הבנו הרים תחת מאמץ של לחיצה.
אבל לא הצלחנו להבין למה יש לנו הרים תחת מאמץ מתיחה.
זה לא צריך להיות. עד שאחת מעמיתיי אמר,
"זה נראה לי כמו בליטה תרמלית, והרכס המרכז אוקייני
צריך להיות עקומת הקירור". אנחנו אמרנו, "בואו נצא לברר."
פרסנו כמה גלאי חום. הכל הסתדר,
חוץ מהעובדה שבציר היה חסר חום. היה לו חסר בחום.
היה חם. לא חם מספיק.
אז העלינו השערות מרובות,
יש אנשים קטנים ירוקים שם שלוקחים אותו.
יש כל מיני דברים שקורים.
אבל היחיד שהיה הגיוני הוא שיש מעיינות חמים.
אז חייבים להיות מעיינות חמים תת ימיים.
הוצאנו משלחת כדי לחפש את החום החסר.
וכך צללנו לאורך רכס ההרים הזה באזור שלאורך בקע גלפגוס,
ומצאנו את החום האבוד.
זה היה מדהים. הארובות הענקיות האלה. ארובות ענק עצומות.
הגענו אליהם בצוללת שלנו.
רצינו לשים שם מד טמפרטורה, ותקענו אותו שם,
הסתכלנו בו -- הוא עף מעבר לסקאלה.
הנהג (של הצוללת) ביצע תצפית מדהימה: "זה חם."
(צחוק)
ואז הבנו שהגלאי שלנו עשוי מאותו חומר --
הוא עלול היה להינתך. אבל התברר שטמפרטורת היציאה (של המים)
היא 340 מעלות צלזיוס, חם מספיק כדי להתיך עופרת.
ככה נראית אחת אמיתית ברכס חואן דה פוקה.
מה שאתם רואים הוא למעשה עוגב מדהים
של כימיקלים שיוצאים מהאוקיינוס.
כל מה שאתם רואים בתמונה הזו הוא באיכות מסחרית --
נחושת, עופרת, כסף, אבץ וזהב.
כך שארנב הפסחא שם דברים על קרקעית האוקיינוס,
ויש לכם מרבצי ענק של מתכות כבדות
שאנחנו מוצאים ברכס ההרים הזה.
אנו מוצאים תגליות עצומות של מרבצים גדולים באיכות מסחרית
לאורך הרכס הזה, אבל זה מתגמד ליד מה שגילינו (עוד).
גילינו שפע של חיים
בעולם שבו הם לא אמורים להיות. תולעי צינור ענקיות, בגובה 3 מטרים.
אני זוכר שהיה עליי להשתמש בוודקה -- הוודקה שלי -- כדי לשמר אותה
בגלל שאנו לא נושאים איתנו פורמלין.
הלכנו ומצאנו את משטחי שצדפות המדהימים האלה
שיושבות על סלע חשוף -- צדפות גדולות,
וכשפתחנו אותן הן לא נראו כמו צדפות.
וכשחתכנו אותן לא הייתה להן האנטומיה של צדפות.
לא פה, לא מעי, לא מערכת עיכול.
על הגוף שלהן השתלט לגמרי
אורגניזם אחר, בקטריה, שמצאה דרך
איך לחקות את פעולת הפוטוסינתזה בחשכה
באמצעות תהליך שאנו קוראים לו כימוסינתזה.
שום דבר מזה לא הופיע בספרי הלימוד שלנו. שום דבר בספרי הלימוד.
לא ידענו על מערכת החיים הזו.
לא חזינו את קיומה.
נתקלנו בה, כשחיפשנו מעט חום חסר.
אז רצינו להאיץ את התהליך הזה.
רצינו להתחמק מהמסע הטיפשי הזה מעלה ומטה בצוללת.
העומק הממוצע של האוקיינוס הוא 3.6 קילומטרים,
שעתיים וחצי כדי להגיע לעבודה בבוקר.
שעתיים וחצי לחזור הביתה. סה"כ חמש שעות בדרך לעבודה וממנה.
שלוש שעות של זמן קרקעית, המרחק הממוצע שעברת -- קילומטר וחצי.
(צחוק)
על רכס של 67000 קילומטרים. אחלה הבטחת עבודה, אבל לא הדרך ללכת בה.
וכך התחלתי לעצב טכנולוגיה חדשה של נוכחות וירטואלית
תוך שימוש במערכות רובוטיות כדי לשכפל את עצמי,
כדי שלא נצטרך להסיע את הרכב שלנו במעגלים.
התחלנו לשלב את זה במסעות המחקר שלנו,
והמשכנו לחשוף תגליות מדהימות
בעזרת הטכנולוגיה הרובוטית שלנו. שוב, כשחיפשנו משהו אחר,
עוברים מחלק אחד של הרכס המרכז אוקייני לאחר.
המדענים לא היו בתצפית ונתקלו בצורות חיים מדהימות.
הם נתקלו ביצורים חדשים שלא נראו לפני כן.
אבל חשוב מזה הם גילו
שם למטה מבנים שהם לא הבינו.
שלא היו הגיוניים. הם לא היו מעל לתא מאגמה.
הם לא היו צריכים להיות שם. וקראנו לזה העיר האבודה.
והעיר האבודה אופיינה על ידי מבני אבן הגיר המדהימים האלה
ובריכות הפוכות. תראו את זה.
איך עושים את זה? אלה מים הפוכים.
ניגשנו מתחת ודגמנו אותם וגילינו שיש להם pH של פותח סתימות.
זה pH של 11, ועדיין, חיידקים כימוסינתטיים מתקיימים בהם.
וזו סביבה קיצונית.
והארובות ההידרותרמליות היו בסביבה חומצית.
כל הדרך בצד השני של הסקאלה בסביבה הבסיסית
של pH 11, חיים מתקיימים.
כך שהחיים הרבה יותר יצירתיים ממה שאי פעם חשבנו.
שוב, נתגלו בטעות. רק לפני שנתיים
כשעבדנו מול סנטוריני, איפה שאנשים משתזפים על החוף,
מבלי דעת את לוע הר הגעש הענק שבקרבתם,
מצאנו מערכת פנומנלית של ארובות הידרותרמליות
ומערכות חיים נוספות
זה היה 3.5 קילומטרים מהמקום שאליו אנשים נוסעים להשתזף,
והם כלל לא חשים בקיומה של המערכת הזו.
שוב, אתם יודעים, אנחנו נעצרים בקו המים.
לאחרונה, כשצללנו במפרץ מקסיקו, מצאנו בריכות מים
הפעם לא הפוכות, בצורה הנכונה.
בינגו. אתם עלולים לחשוב שאתם באוויר עד שרואים דג שוחה ליד.
אתם רואים בריכות של תמלחת שנוצרו על ידי מחדרי מלח.
ליד זה היה מתאן. מעולם לא ראיתי הרי געש שפולטים מתאן.
במקום לפלוט לבה הם פולטים
בועות עצומות עצומות של מתאן. והם יוצרים את הרי הגעש האלה,
ויש שפכים, לא של לבה,
אלא של בוץ שבא מתוך כדור הארץ ונדחף --
מעולם לא ראיתי דבר כזה לפני כן.
בואו נמשיך, יש יותר מרק הסטוריה טבעית מתחת לים.
הסטוריה אנושית. הגילוי שלנו את הטיטאניק.
ההבנה שהים העמוק הוא המוזיאון הגדול ביותר בכדור הארץ.
הוא מכיל יותר הסטוריה מכל המוזיאונים ביבשה יחד.
ובכל זאת רק עכשיו אנחנו מגיעים אליו.
מוצאים את מצב השימור.
מצאנו את הביסמארק בעומק של 4.8 קילומטרים. אז מצאנו את היורקטאון.
אנשים שאלו, "מצאתם את הספינה הנכונה?"
היה כתוב יורקטאון על הירכתיים.
(צחוק)
יותר לאחרונה, מצאנו הסטוריה עתיקה.
לכמה ימאים בעת העתיקה היה יום רע? המספר הוא מליון.
אנו מגלים את אלו לאורך נתיבי מסחר עתיקים
לא היכן שהם צריכים להיות.
הספינה הטרופה הזו שקעה 100 שנים לפני הספירה.
זו שקעה כשהיא נושאת מקדש רומי יפהפה מוכן להרכבה.
והנה אחת ששקעה בזמנו של הומרוס ב-750 לפנה"ס.
עוד לאחרונה, אנו עובדים בים השחור.
בגלל שאין שם חמצן, זה המאגר הגדול ביותר
של מימן גופרתי בכדור הארץ. ספינות טרופות שמורות במצב כמעט מושלם.
כל החומר האורגני שלהן שמור היטב. אנחנו מתחילים לחפור אותן.
אנו מצפים להתחיל ולהעלות את גוף האניות במצב מושלם עם הדנ"א שלהן.
תראו את מצב השימור.
עדיין רואים את הסימן של הנגר. תראו את המצב של הפריטים הללו.
עדיין רואים את הדונג נוטף. כשהם נפלו הוא אטם אותן.
הספינה הזו שקעה לפי 1500 שנה.
למזלנו, הצלחנו לשכנע את הקונגרס.
אנחנו מתחילים לעלות לגבעה (הקפיטול) ולהשתדל שם.
ולאחרונה גנבנו ספינה מהצי של ארצות הברית.
חוקרת האוקיאנוס במשימתה.
המשימה היא הכי טובה שיש.
משימתה היא ללכת היכן ששום אדם עוד לא הילך על כדור הארץ.
ואני הסתכלתי בזה אתמול, זה למעלה בסיאטל. אוקיי.
(מחיאות כפיים)
זה עולה לרשת בקיץ הזה,
והיא מתחילה את מסע המחקר שלה.
אבל אין לנו שום מושג מה נמצא כשנצא לשם עם הטכנולוגיה שלנו.
אבל אין ספק שזה הולך להיות מסע אל אמריקה הלא ידועה.
זה החלק הזה של ארצות הברית ששקוע מתחת לים.
יש לנו חזקה על כל הכחול הזה ועדיין,
כפי שאמרתי, בייחוד אזורי הסכם הטריטוריה המערבית,
אין לנו מפות שלו. אין לנו מפות של אותם אזורים.
יש לנו מפות של נגה אבל לא של אזורי הסכם הטריטוריה המערבית.
בדרך שבה אנו ננהל את זה אין לנו מושג מה אנו עומדים לגלות.
אין לנו מושג מה אנו עתידים לגלות.
אולי נגלה ספינה טרופה, פיניקית מול החוף של ברזיל,
או תצורת סלע חדשה, חיים חדשים.
אז אנחנו ננהל את זה כמו שמנהלים חדר מיון.
אנו נחבר את מרכז השליטה שלנו
דרך לווין בפס רחב לבניין שאנחנו בונים
באוניברסיטת רוד איילנד שייקרא המרכז הבין תחומי.
ובתוכו אנחנו ננהל את זה כמו שמנוהלת צוללת גרעינית,
צוותי יום ולילה, שיחליפו זה את זה, ויעבדו 24 שעות ביממה.
תגלית מתגלה, התגלית הזו נראית מיד
במרכז השליטה שניות לאחר מכן.
אבל משם היא מחוברת דרך האינטרנט דור 2 --
הכביש המהיר של האינטרנט שגורמת לאינטרנט הראשוני
להראות כמו כביש עפר ליד אוטוסטרדת המידע --
עם רוחב פס של 10 ג'יגה ביט.
אנו נצלול לאזורים שאין לנו שום ידע עליהם.
זה לוח לבן חלק על כדור הארץ שלנו. אנו נמפה אותו תוך שעות,
נפיץ את המפות לאוניברסיטאות הראשיות שלנו
יוצא שבערך 90 אחוזים מהמוחות האוקיינוגרפיים
במדינה מפוזרים ב-12 אוניברסיטאות. כולן מחוברות לאינטרנט 2.
אז אנו יכולים לבנות מרכז שליטה.
זה מרכז מרוחק באוניברסיטת וושינגטון.
היא מדברת עם הנהג. היא מרוחקת 8000 קילומטרים ממנו אבל היא נוטלת פיקוד.
אבל היופי של זה הוא גם בכך שאנחנו יכולים להפיץ את זה לילדים.
אנו יכולים להפיץ.
הם יכולים לעקוב אחרי המשלחת הזו. התחלתי תכנית --
איפה אתה ג'ים? גים יאנג שעזר לי להתחיל את התכנית
שנקראת פרוייקט ג'ייסון. לאחרונה התחלנו תכנית
עם מועדוני הצעירים והצעירות של אמריקה
כדי שנוכל להשתמש במחקר,
וההתרגשות שבמחקר עכשווי, כדי להניע ולרגש אותם
ואז לתת להם את מה שהם כבר מוכנים לקראתו.
לא הייתי נותן למבוגר לנהוג ברובוט שלי.
אין לכם מספיק נסיון בגיימינג.
אבל אני אתן לילד בלי רשיון לקחת שליטה על מערכת הרכב שלי.
(מחיאות כפיים)
בגלל שאנחנו רוצים ליצור.
אנחנו רוצים ליצור את כיתת הלימוד של המחר.
יש לנו תחרות עזה ואנחנו צריכים ליצור מוטיבציה וכל זה נעשה.
אתה מרוויח או מפסיד מהנדס/ת עד כיתה ח'.
המשחק לא נגמר. הוא נגמר עד כיתה ח' -- הוא לא מתחיל.
אנו לא צריכים להיות גאים רק באוניברסיטאות שלנו.
אנו צריכים להיות גאים בחטיבות הביניים שלנו.
וכשהיו לנו את חטיבות הביניים הטובות בעולם,
הילדים הטובים ביותר יצאו משם, אני אומר לכם.
בגלל שזה מה שאנחנו רוצים. זה מה שאנחנו רוצים.
זו ילדה צעירה, שלא רואה משחק פוטבול,
לא רואה משחק כדורסל.
היא רואה מסע מחקר ממרחק אלפי קילומטרים,
וזה פשוט זורח על פניה מה שהיא רואה.
וכשאתם משיגים צניחת לסת אתם יכולים להעשיר בידע.
אתם יכולים למלא את המוח הזה בכל כך הרבה ידע, הוא במצב קליטה מלא.
(מחיאות כפיים)
זו, אני מקווה, תהיה מהנדסת בעתיד
או מדענית בעתיד בקרב על האמת.
והשאלה האחרונה שלי, השאלה האחרונה --
למה אנו לא בוחנים אפשרויות לעבור לתוך הים?
למה יש לנו תכניות ליישב את המאדים,
ויש לנו תכניות ליישב את הירח,
אבל אין לנו תכניות שבוחנות איך ליישב את הכוכב שלנו?
והטכנולוגיה בידינו.
תודה רבה לכם.
(מחיאות כפיים)