Дозвольте мені розпочати із запитання до всіх.
Ви знаєте, що в усьому світі
люди борються за свою свободу,
свої права.
Дехто намагається протистояти деспотичному урядові.
А хтось іде проти жорстокого суспільства.
Як гадаєте, яка боротьба запекліша?
Спробую знайти відповідь на це запитання
у наступні кілька хвилин свого виступу.
Перенесімося на два роки мого життя назад.
Я саме вкладала спати свого сина Ебуді.
Йому тоді було 5.
Нарешті влігшись у ліжко,
він поглянув на мене і запитав:
"Мамо, а ми погані люди?"
Я була шокована.
"Чому ти так кажеш, Ебуді?"
Раніше того дня я помітила синці
на його обличчі, коли він прийшов зі школи.
Він тоді не розповів мені, що трапилося.
Але зараз був готовий сказати.
"Двоє хлопців вдарили мені сьогодні у школі.
Вони сказали: "Ми бачили твою маму на Facebook.
Ти і твоя мама маєте сидіти у в'язниці".
Я ніколи не боялася будь-що розповідати Ебуді.
Я завжди пишалася своїми досягненнями.
Та очі мого сина, у яких стояло німе запитання,
стали моїм моментом істини,
коли усе раптом звелося в одне.
Розумієте, я - жінка з Саудівської Аравії, яку кинули до в'язниці
за те, що вона водила машину
у країні, де жінкам це заборонено.
Лише за те, що мій брат дав мені ключі від машини,
його двічі затримували
і цькували так, що він був змушений
залишити роботу геолога
і виїхати з країни з дружиною та дворічним сином.
А на п'ятничній службі батько слухав,
як імам засуджував жінок, що водять автівки
та називав їх повіями
просто перед десятками вірян,
серед яких були наші друзі і родичі.
Я стала свідком організованої дискримінації
у місцевих ЗМІ, а також неправдивих чуток,
що поширювалися у сім'ях, на вулицях
та у школах.
І тут до мене дійшло,
що оті хлопці у школі,
по суті, не хотіли образити мого сина.
А лише були під впливом дорослих, що їх оточували.
Не йшлося конкретно про мене, і це була кара
не за водіння машини.
А за те, що хтось насмілився піти проти
правил, встановлених суспільством.
Та моя історія іде далі моменту, коли мені відкрилася істина.
Дозвольте мені коротко
її розповісти.
Це було у травні 2011-го,
я жалілася колезі
на те, через скільки труднощів пройшла,
намагаючись доїхати додому,
хоч маю і машину, і міжнародні водійські права.
Скільки себе пам'ятаю, жінки у Саудівській Аравії
завжди нарікали на заборону їм водити машини,
та востаннє хтось намагався
щось із цим вдіяти 20 років тому
- ціле покоління.
Аж тут він видає мені хороші і погані новини водночас:
"Але ж немає закону, що забороняє тобі водити".
Я перевірила, і він таки мав рацію.
У Саудівській Аравії не було як такої правової заборони.
А лише звичай, традиції,
що плекаються жорсткими релігійними фетвами
і стосуються жінок.
Це усвідомлення стало поштовхом до ідеї
заохотити жінок 17 червня
усім разом вийти і сісти за кермо.
А за кілька тижнів на нас посипались усі ці погрози
"Чоловіки-перевертні згвалтують тебе, якщо сядеш за кермо".
Смілива жінка на ім'я Нежла Харірі,
вона з саудівського міста Джедда,
таки сіла за кермо і оголосила про це,
але не зняла процес на відео.
Нам потрібні були докази.
Тож за кермо сіла я. І виклала відео в YouTube.
І на превеликий подив,
його переглянули сотні тисяч разів у перший же день.
Що ж сталося далі, звісно?
Я почала отримувати погрози,
що мене вб'ють, згвалтують, аби тільки я припинила цю акцію.
А від саудівської влади - нічого, тиша.
Це нас лякало.
Я була в команді з іншими саудівськими жінками
і навіть чоловіками-активістами.
Ми хотіли знати, як влада
зреагує, власне, на день, коли
жінки сядуть за кермо і поїдуть, 17 червня.
Тож я попросила свого брата
сісти зі мною у автівку і проїхати повз поліцейське авто.
Події розвивалися швидко. Нас заарештували,
з нас взяли підписку про те, що більше не сядемо за кермо. Відпустили.
Знову заарештували, брата лише на один день,
а мене відправили до в'язниці.
Я не зовсім розуміла, чому,
адже на допиті мені не висунули жодних обвинувачень.
Та я знала, що не винна.
Я не порушила закону, а в камері не зняла абайї -
це чорна накидка, яку ми вдягаємо, виходячи з дому -
люди, що були у камері зі мною, переконували її зняти,
та я настільки була впевнена у своїй невинуватості, що говорила:
"Ні, я сьогодні вийду".
А за стінами в'язниці зчинився справжній резонанс,
від декого йшла ворожа критика,
інші ж підтримували мене і навіть збирали підписи
у петиції для короля, щоб мене звільнили.
І мене таки випустили за 9 днів.
Прийшло 17 червня.
Вулиці були переповнені поліцейськими автівками
і шаріатською гвардією,
проте близько сотні мужніх саудівських жінок
зламали заборону і сіли за кермо того дня.
Нікого не заарештували. Ми зламали табу.
(Оплески)
Гадаю, усі знають, що у Саудівській Аравії
жінкам не дозволяють водити машину,
але, мабуть, мало хто знає чому.
Дозвольте допомогти вам знайти відповідь.
Було проведено офіційне дослідження,
результати якого представили на Раді Шура -
це консультативна рада, призначена
королем Саудівської Аравії -
дане дослідження провів місцевий
професор університету.
Він стверджує, що воно основане на дослідженнях ЮНЕСКО.
І згідно з ним
відсоток насилля, подружніх зрад,
народження позашлюбних дітей, навіть наркоманії
та проституції є вищим у країнах, де жінки водять машини,
ніж у тих, де не водять.
(Сміх)
Знаю, у мене була та ж реакція, я була шокована.
Я подумала: "Ми - остання держава у світі,
де жінкам не дозволяють водити машину".
Тож якщо ви поглянете на мапу,
то нас лише двоє:
Саудівська Аравія і решта світу.
Ми створили хештеґ на Twitter, що висміював дослідження,
і це потрапило у заголовки по всьому світі.
[BBC News: "Цнотливості прийде кінець, якщо жінки почнуть водити" - саудівський клерик]
(Сміх)
І тоді ми зрозуміли, що висміювати свого кривдника -
дуже дієвий метод.
Він позбавляє його найпотужнішої зброї: залякування.
Ця система побудована на ультраконсервативних
традиціях та звичаях,
згідно з якими жінки є "нижчими створіннями"
і потребують когось, хто б їх охороняв,
а тому мають питати усного чи письмового дозволу
у такого "охоронця" упродовж усього життя.
Ми "другосортні" до самої смерті.
Найгірше те, що ці погляди плекаються релігійними фетвами,
що базуються на неправильному тлумаченні шаріату
чи релігійних законів.
І стає ще гірше, коли вони закарбовуються
як закони у системі,
і жінки самі починають вважати себе другосортними,
і навіть готові вступати у конфронтацію з тими,
хто поставить це під сумнів.
Тож я переймалася не стільки численними нападіннями на мене.
Скільки тим, що я жила у двох
зовсім різних сприйняттях мене, моєї особистості -
злочинець у рідній країні
та герой за її межами.
Хочу розказати дві історії, що сталися за останні два роки.
Одна з них - коли я була у в'язниці.
Впевнена, що поки я була там цих дев'ять днів,
усі бачили заголовки міжнародних медіа,
на кшталт оцих.
Проте у моїй рідній країні була зовсім інша картина.
Щось отаке:
"Манал аль-Шаріф звинувачено у порушенні громадського порядку
та заохоченні жінок до водіння".
Знаю, знаю.
"Манал аль-Шаріф залишила акцію".
Ну, це ще нічого. Ось моє улюблене.
"Манал аль-Шаріф не витримує і зізнається:
"Закордонні сили примусили мене"".
(Сміх)
І це не все, було навіть про публічне покарання мене різками.
Тож тут зовсім інша картина.
Минулого року мене попросили виголосити промову
на Форумі Свободи в Осло.
Там мене оточили любов'ю
і підтримкою,
для них я була натхненням.
В той же час на батьківщині
страшенно не сподобалася моя промова.
У нас її назвали "зрада країні
та громадянам Саудівської Аравії",
і навіть створили хештеґ #OsloTraitor ("зрадник з Осло") у Twitter
Близько 10.000 твітів було опубліковано під цим хештеґом,
тоді як з іншим хештеґом, #OsloHero ("герой з Осло"),
була лиш жменька твітів.
Стартувало навіть опитування.
І понад 13.000 людей відповіли на запитання,
чи вважають вони мене зрадником після цієї промови
90% відповіли "так, вона - зрадник".
Оце, власне, ці два різні сприйняття
моєї особистості.
Що стосується мене, я пишаюся, що живу в Саудівській Аравії
і люблю свою країну,
саме тому я і роблю те, що роблю.
Бо вважаю, що суспільство не може бути вільним,
якщо не вільні жінки у ньому.
(Оплески)
Дякую.
(Оплески)
Дякую, дякую, дякую, дякую.
(Оплекси)
Дякую.
Але з усіх речей, що відбуваються з тобою, ти виносиш певні уроки.
Я навчилася діяти.
Перше, що я зробила, коли вийшла з в'язниці,
(звісно, після того, як прийняла душ) - я вийшла в Інтернет,
відкрила свій Twitter і Facebook,
а я завжди з повагою ставилася
до тих, хто про мене висловлювався.
Я завжди вислуховувала, що вони кажуть,
і ніколи не захищалася лише словами.
Я діяла. Коли мені сказали, що я маю залишити акцію,
я подала в суд на головне управління
дорожньої поліції за невидання мені водійських прав.
Але є також чимало людей,
що підтримують мене, як оті 3.000,
хто підписав петицію для мого звільнення із в'язниці.
Ми направили петицію у Раду Шура
з вимогою зняти заборону на водіння саудівським жінкам,
близько 3.500 громадян підтримали нас
і підписали петицію.
І таких людей чимало, я лише навела кілька прикладів,
це чудові люди, вони переконані у правах жінок Саудівської Аравії
і намагаються щось змінити, наштовхуючись на ненависть
зі сторони лише тому, що озвучують свої позиції.
Сьогодні Саудівська Аравія поволі рухається
до покращення становища жінок у країні.
До Ради Шура, яку призначає
король Абдула своїм указом,
минулого року долучилися 30 жінок,
це близько 20%.
20% Ради. (Оплески)
Водночас, та сама Рада,
відхиливши нашу петицію щодо жінок за кермом 4 рази,
нарешті ухвалила її торік у лютому.
(Оплески)
Після історії з в'язницею,
засудження до шмагання, після суду,
речник дорожньої поліції сказав,
що введуть лише закон про порушення правил дорожнього руху для жінок.
Верховний Муфтій, що стоїть на чолі
релігійного органу у Саудівській Аравії,
сказав, що жінкам не рекомендується водити машину.
Це завжди було "харамом", забороною, встановленою попереднім Верховним Муфтієм.
Тож для мене справа не лише у цих маленьких кроках.
А у самих жінках.
Друг якось запитав мене:
"Як гадаєш, коли жінкам нарешті дозволять водити?"
Я відповіла: "Лише якщо жінки перестануть запитувати "Коли?"
і почнуть діяти, щоб відповіддю стало "Зараз".
Тож це не лише намагання змінити систему,
а й право жінок керувати власним життям.
Поняття не маю, як я стала активістом.
І як надалі продовжую це робити.
Але я впевнена у майбутньому,
і якщо хтось попросить розказати мою історію,
я скажу: "Я пишаюся
бути серед тих жінок, яким вдалося зняти заборону,
побороти її і ствердити всезагальну свободу".
Повернімося до запитання, з якого я почала свою розповідь,
із ким, на ваш погляд, важче боротися -
деспотичним урядом чи жорстоким суспільством?
Сподіваюся, моя промова наштовхнула вас на відповідь.
Щиро дякую усім.
(Оплески)
Дякую.
(Оплески)
Дякую. (Оплески)