Jag ber att få inleda det här föredraget med en fråga till er alla.
Som ni vet kämpar människor
över hela världen för sina friheter,
kämpar för sina rättigheter.
Somliga tar strid mot förtryckande regeringar.
Andra tar strid mot förtryckande samhällen.
Vilken strid tror du är svårast?
Tillåt mig att försöka besvara den frågan
under de närmaste minuterna.
Låt mig ta dig tillbaka, två år av mitt liv.
Det var läggdags för min son, Aboody.
Då var han fem år gammal.
Efter de vanliga kvällsrutinerna
tittade han på mig och ställde en fråga:
"Mamma, är vi dåliga människor?"
Jag blev chockad.
"Varför säger du sådana saker, Aboody?"
Tidigare samma dag såg jag blåmärken
i hans ansikte när han kom hem från skolan.
Han ville inte berätta för mig vad som hade hänt.
Men nu var han redo att berätta.
"Två killar slog mig i skolan idag.
Dom sa till mig 'Vi såg din mamma på Facebook.
Du och din mamma borde sättas i fängelse.'"
Jag har aldrig dragit mig för att berätta någonting för Aboody.
Jag har alltid varit en kvinna; stolt för mina gärningar.
Men min sons undrande ögon
blev mitt eldprov,
när alla bitar föll på plats.
Ni förstår, jag är en kvinna från Saudiarabien som fick ett fängelsestraff
på grund av att jag kört en bil i ett land
där det inte är accepterat att kvinnor kör bil.
Bara för att han gav mig sina bilnycklar
blev min egen bror... arresterad två gånger
och trakasserad till den grad
att han fick sluta sitt jobb som geolog
och lämna landet med både fru och sin tvååriga son.
Min far fick gå till fredagsbön
och höra på när imamen förkastade kvinnliga bilförare
och kallade dem för prostituerade
inför stora mängder av deltagare,
mitt ibland våra vänner och min fars egen familj.
Jag stod inför en organiserad förtalskampanj
i den lokala pressen i kombination med falska rykten
som spreds vid familjehögtider, ute på gatorna
och i skolor.
Allt detta träffade mig.
Det föreföll mig att de där barnen
inte hade menat att vara elaka mot min son.
De var bara påverkade av vuxenvärlden runt om dem.
Men det handlade inte om mig, och det var inte ett straff
för att jag hade tagit ratten och kört några kilometer.
Det var ett straff för att ha vågat utmana
samhällets regler.
Men min berättelse sträcker sig bortom detta, mitt sanningens ögonblick.
Tillåt mig att ge er en översikt
av min historia.
Det var i maj 2011
och jag beklagade mig för en kollega
över trakasserierna jag fick stå ut med
när jag försökte hitta en skjuts hem
trots att jag hade en bil och ett internationellt körkort.
Så länge jag kan minnas har
kvinnor i Saudiarabien klagat över förbudet
men det har gått 20 år sedan någon
försökt göra någonting åt saken --
en hel generation sedan.
Han gav mig de goda / tråkiga nyheterna utan omsvep.
"Men det finns ingen lag som förbjuder dig att köra."
Jag kollade upp saken och han hade rätt
Det fanns ingen sådan lag i Saudiarabien.
Det var bara en fråga om seder och bruk
som bevaras i strikta religiösa fatwor
och påtvingas kvinnorna.
Den insikten födde idén till 17e juni,
där vi uppmuntrade kvinnor att greppa ratten
och ta en åktur.
Det var några veckor senare -- vi började få alla dessa
"Vargmän kommer våldta dig om du kör."
En modig kvinna, vid namn Najla Hariri --
hon är en saudisk kvinna från staden Jeddah --
hon körde en bil
men hon fick det inte på film.
Vi behövde bevis.
Så jag körde. Jag laddade upp en video på YouTube.
Och till min förvåning
fick klippet hundratusentals besökare första dagen.
Vad hände sen, givetvis?
Jag fick hotelser
om att mördas och våldtas -- bara för att få stopp på kampanjen.
De saudiska myndigheterna höll sig mycket tysta.
Det gav oss verkligen rysningar.
Jag deltog i kampanjen tillsammans med andra saudiska
kvinnliga och även manliga aktivister.
Vi ville veta hur myndigheterna
skulle reagera på den faktiska dagen, 17e juni,
när kvinnor ger sig ut och kör.
Så, jag bad min bror
att följa med mig och köra förbi en polisbil.
Det tog inte lång tid. Vi blev gripna,
fick skriva på om att inte köra igen och blev släppta.
Han blev sedan gripen igen och sattes ett dygn i arresten
och jag fängslades.
Jag förstod inte varför jag hamnade där,
eftersom jag inte stod anklagad för någonting under förhöret.
Jag var däremot säker på min oskuld.
Jag bröt inte mot någon lag, så jag behöll min abaya på mig
-- en svart kappa som vi i Saudiarabien tar på oss innan vi går hemifrån --
och mina medfångar bad mig, gång på gång, att ta av den
men jag var så säker på min oskuld, jag bara upprepade:
"Nej, jag åker hem idag."
Utanför fängelset stormade hela landet.
Somliga angrep mig kraftfullt
medan andra stöttade och startade en namninsamling
för att kungen skulle frige mig.
Jag släpptes efter nio dagar.
Sedan blev det den 17e juni.
Gatorna fylldes med polisbilar
och bilar från religionspolisen.
Men, ett hundratal modiga saudiska kvinnor
bröt mot förbudet och körde den dagen.
Ingen blev gripen. Vi bröt tabut.
(Applåder)
Jag tror, vid det här laget, vet alla att kvinnor inte kan,
eller inte får köra bil, i Saudiarabien.
men få vet varför.
Tillåt mig att besvara frågan.
Det hade gjorts en studie
som presenterats inför Shura-rådet
- den grupp av rådgivare som
kungen av Saudiarabien utser.
Studien skrevs av en lokal professor,
en universitetsprofessor.
Han hävdade att studien baserades på resultat från UNESCO
Och studien hävdar
att förekomsten av våldtäkter, äktenskapsbrott,
oäkta barn, även drogmissbruk
och prostitution i länder där kvinnor kör bil
är högre än i de länder där kvinnor inte kör.
(Skratt)
Jag vet, jag blev ställd, helt chockad.
Jag tänkte "Vi är det sista landet i världen
där kvinnor inte kör."
Så, om man tar en titt på världskartan,
återstår endast två länder:
Saudiarabien och resten av världen.
Vi startade en hashtagg på Twitter för att förlöjliga studien,
och det fick rubriker över hela världen.
[ BBC Nyheter: 'Oskuldens undergång' om kvinnor kör,
varnar saudisk imam] (Skratt)
Och först då insåg vi hur stärkande det är
att driva med sina förtryckare.
Det tar ifrån dem dess mäktigaste vapen: rädslan.
Det här systemet är baserat på ultrakonservativa
traditioner och seder
där kvinnor betraktas som underordnade
och de måste beskyddas av en förmyndare.
De måste fråga beskyddaren om lov,
skriftligt eller muntligt, hela livet ut.
Vi är omyndiga till den dagen vi dör.
Och det förvärras när sederna bevaras av religiösa fatwor
baserat på felaktiga tolkningar av sharia-lagen,
de religiösa lagarna.
Värst av allt, när reglerna
omvandlas till lagar i systemet,
när kvinnorna själva tror att de är underordnade,
när de till och med kämpar emot
dom som försöker ifrågasätta dessa regler.
Jag var inte bara tvungen att utstå dessa attacker;
jag blev tvungen att leva med två helt olika
bilder av mig själv som person;
som en skurk hemma i mitt hemland
och som en hjältinna i världen utanför.
Jag vill berätta två historier från de senaste två åren.
En av historierna är från min tid i fängelset.
Säkerligen, medan jag sätt fängslad,
kunde alla se rubriker i den internationella pressen
likt dessa -- under de nio dygn jag satt fängslad.
Men, i mitt hemland var bilden en helt annan.
Där lät det såhär:
"Manal al-Sharif åtalas för att ha stört den allmänna ordningen
och uppviglat kvinnor att köra."
Jag vet.
"Manal al-Sharif drar sig tillbaka från kampanjen."
Ah, den är bra. Det här är min favorit.
"Manal al-Sharif bryter ihop och bekänner:
'Utländska influenser drev mig' "
(Skratt)
Och så fortsätter det med att jag borde åtalas och piskas offentligt.
Så det här är en helt annan bild.
Förra året blev jag ombedd att tala
vid "Oslo forum för frihet".
Jag omgavs av kärlek
och stöd från människor runt om mig
och de inspirerades av mig.
Samtidigt, när jag flög tillbaka till mitt hemland,
blev mitt tal så hatat att
de såg mitt tal som ett svek mot hela Saudiarabien
och det saudiska folket
och dom startade en hashtagg på Twitter " #OsloFörrädaren "
Runt 10.000 inlägg skrevs med den taggen,
medan den motsatta taggen " #OsloHjälten "
endast fick en handfull inlägg.
Dom startade till och med en omröstning.
Fler än 13 000 personer svarade på
om jag skulle betraktas som förrädare.
90% svarade "ja, hon är en förrädare."
Så här finns två helt olika uppfattningar
om min personlighet.
Jag är en stolt saudisk kvinna
och jag älskar mitt land
och eftersom jag älskar mitt land så gör jag detta.
Eftersom jag tror att ett samhälle aldrig kommer vara fritt
om kvinnorna i det samhället inte är fria.
(Applåder)
Tack.
(Applåder)
Tack, tack, tack, tack
(Applåder)
Tack.
Dock lär man sig några läxor av allt detta som man får vara med om.
Jag lärde mig att alltid finns där.
Det första jag gjorde när jag frigavs
- givetvis, efter jag tagit en dusch - gick jag ut på nätet,
öppnade mitt Twitter-konto och min Facebook-sida.
Jag har alltid respekterat
människor som kommer till mig.
Jag lyssnar på vad de har att säga
men jag skulle aldrig försvara mig med bara ord
Jag gick till handling. När dom sa stäng kampanjen
så stämde jag trafikmyndigheten
för att de inte utfärdat något körkort åt mig.
Det finns även många människor -
ett stort stöd, likt dom tre tusen
som skrev på för att jag skulle friges.
Vi skickade en namnlista till Shura-rådet
med krav om att häva förbudet mot saudiska kvinnor
och ungefär 3500 medborgare ställde sig bakom
och skrev under namninsamlingen.
Det finns människor - några har jag redan nämnt -
som är fantastiska, som tror på kvinnors rättigheter i Saudiarabien,
som försöker och som får ta mycket hat
eftersom dom tar ton och gör sig hörda.
Saudiarabien tar små steg framåt
mot att stärka kvinnors rättigheter.
Till Shura-rådet -- utsedda av kungen
- av kungligt dekret från Kung Abdullah -
utsågs 30 kvinnor förra året,
runt 20%.
20% av det rådet. (Applåder)
På samma gång, äntligen, accepterade rådet,
efter att ha avslagit vår begäran fyra gånger,
till sist vår begäran i februari.
(Applåder)
Efter att ha blivit fängslad
eller dömd till piskstraff eller ställd inför rättegång
sa trafikmyndighetens talesman att
"vi kommer endast att utfärda trafikböter till kvinnliga förare."
Den store Mufti, som är överhuvud
för den religiösa ledningen i Saudiarabien,
sa att det inte kan rekommenderas att kvinnor kör bil.
Det som brukade vara haram (hädelse), bannlyst av förra överhuvudet.
I min mening handlar det om mer än dom här små stegen.
Det handlar också om kvinnorna själva.
En vän frågade mig en gång:
"så, när tror du att kvinnliga bilförare blir verklighet?"
Jag svarade: "först när kvinnor slutar undra 'när?',
gör något och ser till att det blir nu."
Så, det handlar inte bara om systemet,
vi kvinnor måste börja ratta våra egna liv, skulle jag säga.
Jag har, faktiskt, ingen aning om hur jag blev aktivist.
Jag vet inte heller hur jag blev det just nu.
Men jag är säker på att, i framtiden,
när någon frågar mig om min historia
kommer jag säga: "Jag är stolt över
att vara en av dom kvinnorna som hävde förbudet,
tog striden och hyllade allas frihet."
Nu tillbaka till frågan jag inledde med:
Vem tror du är svårast att möta
förtryckande regeringar eller förtryckande samhällen?
Jag hoppas att ni hittade några ledtrådar till svaret i mitt föredrag.
Tack ska ni ha, allesammans.
(Applåder)
Tack.
(Applåder)
Tack. (Applåder)