Дозволите ми да започнем овај говор једним питањем за све присутне.
Ви знате да се у целом свету,
људи боре за своју слободу
и за своја права.
Неки се боре против репресивних власти.
Други се боре против репресивних друштвених односа.
Шта мислите, која борба је тежа?
Дозволите ми да покушам да одговорим на ово питање
у следећих неколико минута.
Дозволите ми да вас поведем две године уназад, у моју прошлост.
Било је време за спавање за мог сина Абудија.
Он је тада имао пет година.
Кад је завршио са припремама за спавање,
погледао ме је и поставио ми питање:
"Мама, да ли смо ми лоши људи?"
Била сам шокирана.
"Зашто говориш такве ствари, Абуди?"
Раније, истог тог дана сам приметила неке маснице
на његовом лицу кад је дошао из школе.
Није хтео да ми каже шта се догодило.
Али сада је био спреман да ми каже.
"Два дечака су ме ударила данас у школи.
Рекли си ми: "Видели смо твоју маму на Фејсбуку.
Ти и твоја мама треба да идете у затвор.""
Никад се нисам плашила да кажем Абудију било шта.
Увек сам била жена поносна на своја достигнућа.
Али те запитане очи мога сина
биле су мој тренутак истине,
кад је све дошло на своје место.
Видите, ја сам Саудијка која је завршила у затвору
због вожње аута у земљи
где се не очекује да жене возе.
Само због тога што ми је дао кључеве од свог аута,
мој брат је ухапшен два пута
и био толико малтретиран да је на крају морао
да да оставку на посао геолога
и напустити земљу са својом женом и двогодишњим сином.
Мој отац је морао мирно да седи током молитве
и слуша имама који је осуђивао жене возаче
и називао их проституткама
међу гомилом верника,
од којих су неки били наши пријатељи и чланови очеве породице.
Била сам суочена са организованом кампањом клеветања
у локалним медијима, комбинованом са лажним гласинама
које су преношене приликом породичних скупова, на улицама
и у школама.
Све ме је ово погодило.
Постало ми је јасно да ова деца
нису била једноставно груба према мом сину.
Они су само били под утицајем одраслих из своје околине.
И нисам ја била у питању, и ово није била казна
због седања за управљач и неколико километара вожње.
То је била казна због тога што сам се усудила да изазовем
уобичајене друштвене норме.
Али моја прича иде и даље од овог што сам схватила.
Дозволите да вас уведем
у моју причу.
Био је месец мај 2011. године.
и ја сам се жалила колеги са посла
жбог малтретирања са којим сам суочена
приликом покушаја да нађем превоз назад до куће,
иако имам ауто и међународну возачку дозволу.
Откад знам за себе, жене у Саудијској Арабији
су се увек жалиле због ове забране,
али има већ 20 година, од како је ико
покушао да уради било шта у вези са овим,
што је пре читаве једне генерације.
Он ми је саопштио ову истовремено добру и лошу вест у лице:
"Али не постоји закон који ти забрањује да возиш."
Проверила сам ово, и испоставило се да је он био у праву.
Не постоји такав закон у Саудијској Арабији.
То су само обичај и традиција
учаурени у крутим религиозним мишљењима
и наметнути женама.
Ова спознаја, довела је до идеје седамнаестог јуна
кад смо охрабрили жене да седну за волан
и почну да возе.
После неколико недеља, почели смо да добијамо поруке
да ће: "зверски мушкарци да силују жене које возе аутомобиле."
Најла Харири, храбра
Саудијка из града Џеде
је возила аутомобил што је и објавила
али није снимила видео.
Требао нам је доказ.
Ја сам возила. И поставила снимак на Јутјуб.
И на моје изненађење,
овај видео је погледан стотинама хиљада пута већ првог дана.
Шта се потом десило?
Почела сам да добијам претње
убиством, силовањем, само да бих прекинула ову своју кампању.
Саудијске власти се нису оглашавале.
То нас је заиста престравило.
Ја сам била у кампањи са још једном Саудијком
па чак и са неким мушким активистима.
Хтели смо да знамо како ће власти
да реагују тог дана, 17. јуна,
кад ће жене изаћи и возити.
Тако да сам овог пута питала мог брата
да пође са мном и да прођемо поред полицијског аута.
Све се брзо завршило. Били смо ухапшени,
потписали смо обећање да нећемо поново возити и били смо пуштени.
Потом смо поново били ухапшени, мој брат је задржан у једнодневном притвору,
а ја сам била послата у затвор.
Нисам била сигурна зашто сам у затвору,
јер током истраге нисам добила никакву оптужницу.
Али оно у шта сам била уверена је била моја невиност.
Нисам прекршила закон, и задржала сам свој чадор -
чадор је црни огртач који у Саудијској Арабији носимо када излазимо из свог дома,
и моји сапатници у затвору су стално тражили да га скинем,
али ја сам била толико уверена у своју невиност да сам стално говорила:
"Не, ја одлазим данас."
Ван затвора, цела земља се узбуркала,
неки су ме жестоко нападали,
док су ме други подржавали и чак скупљали потписе
за петицију краљу да ме ослободи.
Пуштена сам после девет дана.
Стигао је и 17. јун.
Улице су биле препуне полицијских аутомобила
као и аутомобила религиозне полиције,
али неколико стотина храбрих Саудијки
је прекршило забрану и возило је тог дана.
Ниједна није била ухапшена. Скршили смо табу.
(Аплауз)
Тако да сада свако зна да не можемо да возимо,
или боље речено, женама у Саудијској Арабији није дозвољено да возе,
али можда само неколицина зна зашто.
Дозволите ми да вам помогнем са одговором на ово питање.
Постоји извесно званично истраживање
које је представљено саветодавној скупштини,
која је тело које сазива
краљ Саудијске Арабије -
а које је спровео локални професор
универзитета.
Он тврди да је истраживање извршено на основу студије УНЕСКО.
Истраживање наводи
да је проценат силовања, прељубе
ванбрачне деце, па чак и злоупотребе дрога
и проституције у земљама где жене возе
виши него у земљама где жене не возе.
(Смех)
Знам, и ја сам се тако осећала, била сам шокирана.
Мислила сам: "Ми смо последња земља у свету
где жене не возе."
Ако погледате на карту света,
преостају само две земље:
Саудијска Арабија и остатак света.
Покренули смо хаштаг на Твитеру где смо карикирали ову студију,
и ова вест је обишла цео свет.
[BBC News: "Крај девичанства" ако жене возе, упозорава Саудијски имам]
(Смех)
И тек смо тад схватили, колика је моћ
у исмевању сопсвеног тлачитеља.
Оно му одузима најснажније оружје: страх.
Овај систем је заснован на изразито конзервативним
традицијама и обичајима
који третирају жену као инфериорну
и као неког коме треба заштитник који ће их штитити,
тако да морају да траже дозволу од овог заштитника,
било усмену или писмену, целог свог живота.
Ми смо малолетници све до своје смрти.
И ово постаје горе кад постане уобичајено у религиозним одлукама
заснованим на погрешним тумачењима шеријата,
или религиозних закона.
Што је још горе, кад ово постане кодификовано
као закон
и кад жене саме верују у своју инфериорност,
па чак и почну да се боре против оних који покушавају
да преиспитају ова правила.
За мене, ово није било само о нападима са којима сам била суочена.
Ово је за мене прича о живљењу два потпуно различита
схватања мога карактера и моје личности -
негативац у мојој земљи
и херој ван ње.
Само да напоменем, две приче су се одвијале током две последње године.
Једна од њих је она кад сам била у затвору.
Прилично сам сигурна, да кад сам била у затвору.
сви су видели наслове у светским медијима
нешто као ово, током ових девет дана кад сам била у затвору.
Али у мојој земљи, слика је била потпуно другачија.
Било је више налик на ово:
"Манал ал-Шариф је оптужена за ометање јавног реда
и потицање жена на вожњу".
Знам.
"Манал ал-Шариф се повлачи из кампање."
Ох, у реду је. Овај ми је омиљени.
"Манал ал-Шариф је поклекла и признаје:
"Стране силе су ме подстакле"."
(Смех)
И тако даље, све са суђењем и јавним шибањем.
Тако да постоје потпуно различите слике.
Замољена сам прошле године да одржим говор
на Форуму Слободе у Ослу.
Била сам окружена љубављу
и подршком људи око мене,
и сви су ме сматрали извором инспирације.
У исто време, кад сам се вратила назад у своју земљу,
сви су бескрајно мрзели тај говор.
Звали су га издајом Саудијске Арабије
и Саудијаца
и чак су покренули Твитер хаштег Издајник из Осла.
Написано је око 10 000 твитова са овим хаштегом,
док је супротан хаштег, Херој из Осла,
имао само неколицину твитова.
Чак је покренуто и гласање.
Више од 13 000 гласача је одговорило на гласању:
да ли ме сматрају за издајника или не, после овог говора.
Деведесет посто упитаних је одговорило са да, она је издајник.
Тако, постоје два потпуно супротна схватања
моје личности.
За себе, ја сам поносна Саудијка,
и ја волим своју земљу,
и ја радим ово управо зато што волим своју земљу.
Због тога што сматрам да друштво неће бити слободно
ако жене у том друштву нису слободне.
(Аплауз)
Хвала вам.
(Аплауз)
Хвала вам, хвала.
(Аплауз)
Хвала вам.
Али ипак можете научити неке лекције из ствари које вам се дешавају.
Ја сам научила да увек будем ту.
Прва ствар коју сам урадила кад сам изашла из затвора,
наравно после туширања, је да сам се повезала на интернет,
и отворила свој Твитер и Фејсбук налог,
ја сам увек поштовала
оне који су имали мишљења о мени.
Слушала сам шта су говорили,
и никад се нисам бранила само речима.
Уместо тога, била сам активна. Кад су говорили да би требало да се повучем из кампање,
поднела сам прву тужбу против генералне управе
саобраћајне полиције због тога што ми нису издали возачку дозволу.
Такође има много људи -
веома велика подршка, као оних 3000 људи
који су потписали петицију за моје ослобађање.
Послали смо петицију саветодавној скупштини
за укидање забране Саудијкама,
и било је отприлике 3 500 грађана који су веровали у ово
и који су потписали ову петицију.
Било је и таквих људи, а показала сам само неке примере,
који су задивљујући, који верују у женска права у Саудијској Арабији,
и покушавају, и који се такође суочавају са много мржње
зато што су проговорили и изражавају своје погледе.
Саудијска Арабија данас предузима мале кораке
према унапређењу женских права.
Саветодавна скупштина коју сазива краљ,
краљевском одлуком краља Абдулаха,
прошле године имала је у свом саставу 30 жена,
што је око 20 посто.
20 посто савета. (Аплауз)
У исто време, коначно, тај савет,
после четвртог одбијања наше петиције за дозволу женама да возе,
коначно ју је прихватио прошлог фебруара.
(Аплауз)
После слања у затвор
или казне шибања или суђења,
гласноговорник саобраћајне полиције је изјавио,
идаваћемо само саобраћајне казне за жене возаче.
Велики муфтија, који је на челу
верских институција у Саудијској Арабији,
је рекао, није препоручљиво за жене да возе.
Ово је било харам, то јест недопустиво, по мишљењу претходног великог муфтије.
Тако да за мене, ово није само о овим малим корацима.
Ово је о самим женама.
Пријатељица ме је једном упитала:
"Шта мислиш, кад ће бити дозвољена вожња женама?"
Одговорила сам јој: "Тек онда када жене престану да питају "Кад?"
и предузму кораке да то и остваре сада."
Тако да ово није само о систему,
већ, рекла бих такође и о нама женама које желимо да управљамо својим животима.
Тако да немам појма како сам у ствари постала активисткиња.
И не знам како сам то постала сада.
Али све што знам и у шта сам сигурна,
убудуће кад ме неко пита за моју причу,
рећи ћу: "Поносна сам
што сам међу оним женама које су укинуле ову забрану,
које су се бориле против ове забране и прослављале слободу свих."
Тако да питање којим сам започела мој говор,
шта мислите коме је теже супротставити се,
репресивним властима или репресивним друштвима?
Надам се да ћете наћи трагове одговора у мом говору.
Хвала свима.
(Аплауз)
Хвала вам.
(Аплауз)
Хвала вам. (Аплауз)