Dați-mi voie să încep prin a vă adresa tuturor o întrebare.
Știți că în lumea întreagă
oamenii luptă pentru libertate,
luptă pentru drepturi.
Unii luptă împotriva guvernelor opresive.
Alții împotriva societăților opresive.
Care luptă credeți că e mai grea?
Dați-mi voie să încerc să răspund
la această întrebare în cele ce urmează.
Să ne întoarcem cu doi ani în urmă în viaţa mea.
Era ora de culcare pentru fiul meu, Aboody.
Atunci avea 5 ani.
După ce am terminat ritualul de culcare,
s-a uitat la mine și m-a întrebat:
„Mami, noi suntem oameni răi?”
Am fost șocată.
„De ce spui așa ceva, Aboody?”
Observasem mai devreme că avea niște zgârieturi
pe față când s-a întors de la școală.
Nu vrusese să-mi spună ce s-a întâmplat.
Dar acum mi-a spus.
„M-au lovit doi băieți la școală azi.
Mi-au zis: «Am văzut-o pe maică-ta pe Facebook.
Tu și maică-ta ar trebui să fiți băgați la pușcărie.»”
Nu m-am temut niciodată să-i spun ceva lui Aboody.
Am fost mereu o femeie mândră de realizările mele.
Dar ochii întrebători ai fiului meu
mi-au vestit momentul adevărului,
când toate s-au legat.
Știți, sunt o femeie din Arabia Saudită,
închisă pentru că a condus mașina
într-o țară unde femeile nu au voie la volan.
Doar pentru că mi-a dat cheile de la mașina lui,
fratele meu a fost arestat de două ori
și a fost hărțuit până când a fost nevoit
să renunțe la serviciul lui de geolog,
să părăsească țara cu soția și fiul său de doi ani.
Tatăl meu a trebuit să asiste la predica de vineri,
unde imamul condamna femeile care conduc
și le numea prostituate
de față cu zeci de credincioși,
între care prieteni și rude de-ale tatălui meu.
Împotriva mea s-a organizat o campanie de defăimare
în presa locală, la care s-au adăugat zvonuri false
răspândite în reuniuni de familie, pe străzi
și în școli.
Toate m-au lovit.
Era clar că acei copii
nu aveau intenția să fie răi cu fiul meu.
Erau doar influențați de adulții din jurul lor.
Și nu era vorba despre mine. Nu era o pedeapsă
pentru că am pus mâna pe volan și am condus câțiva kilometri.
Era o pedeapsă pentru că am îndrăznit
să contest regulile societății.
Dar povestea mea merge mai departe de acest moment de adevăr.
Dați-mi voie să v-o spun foarte pe scurt.
În mai 2011
mă plângeam unui coleg de serviciu
despre bătaia de cap pe care o aveam
încercând să găsesc pe cineva să mă ducă acasă,
deși am mașină și permis de conducere internațional.
Din câte știu, femeile din Arabia Saudită
s-au plâns mereu de această interdicție,
dar au trecut 20 de ani de când nimeni
n-a mai încercat să schimbe lucrurile.
O întreagă generație.
Mi-a trântit vestea bună / rea în față:
„Dar nicio lege nu-ți interzice să conduci!”
Am verificat și avea dreptate.
Nu există o astfel de lege în Arabia Saudită.
E doar o tradiție,
păstrată cu sfințenie în decretele islamice rigide
și impuse femeilor.
Așa s-a aprins ideea zilei de 17 iunie,
când noi am îndemnat femeile să se urce la volan
și să conducă.
După câteva săptămâni am început să primim reacții ca:
„Bărbaţii-lupi te vor viola dacă te urci la volan.”
O femeie curajoasă, pe nume Najla Hariri,
o femeie din Arabia Saudită, în orașul Jeddah
s-a suit la volan și a anunțat lumea,
dar nu s-a filmat.
Aveam nevoie de dovezi.
Așa că am condus eu și am postat videoclipul pe YouTube.
Și spre surprinderea mea
au fost sute de mii de vizionări în prima zi.
Ce s-a întâmplat apoi, desigur?
Am început să primesc amenințări
cu moartea, cu violul, dacă nu încetez această campanie.
Autoritățile saudite au tăcut mâlc.
Asta ne ținea încordați.
Participam la campanie împreună cu alte femei din Arabia Saudită
și chiar cu bărbați activiști.
Voiam să vedem cum reacționează
autoritățile în această zi de 17 iunie
când femeile se urcă la volan și conduc.
De data asta l-am rugat pe fratele meu
să vină cu mine și să trecem pe lângă mașina poliției.
A fost rapid. Am fost arestați.
Eu am semnat un angajament că nu voi mai conduce. Am fost eliberați.
Arestați din nou, el a fost trimis în detenție o zi,
iar eu la închisoare.
Nu știam de ce m-au trimis acolo,
deoarece nu fusesem acuzată de nimic la interogatoriu.
Dar eram sigură de nevinovăția mea.
Nu încălcasem nicio lege, aşa că am rămas îmbrăcată cu „abaya”,
mantia neagră pe care o purtăm în Arabia Saudită când ieșim din casă.
Ceilalți prizonieri insistau s-o dau jos,
dar eu eram foarte sigură de nevinovăția mea. Le spuneam:
„Nu, azi ies.”
Afară întreaga țară era în delir,
unii mă atacau rău,
iar alții mă susțineau și chiar strângeau semnături
într-o petiție adresată regelui pentru a mă elibera.
Am fost eliberată după nouă zile.
Vine ziua de 17 iunie.
Străzile erau burdușite cu mașini de poliție
și mașini de poliție religioasă,
dar câteva sute de femei curajoase din Arabia Saudită
au încălcat interdicția și au condus în acea zi.
Niciuna nu a fost arestată. Am înfrânt tabuul.
(Aplauze)
Cred că acum toată lumea știe că femeile
nu au voie să conducă în Arabia Saudită.
Dar poate că puțini știu de ce.
Dați-mi voie să vă răspund la această întrebare.
Există un studiu oficial,
prezentat Adunării Shura,
adunarea consultativă numită
de către Rege în Arabia Saudită.
Studiul a fost făcut de către un profesor universitar local.
El susține că are la bază un studiu UNESCO.
Studiul afirmă
că procentajul violurilor, adulterului,
al copiilor ilegitimi, chiar şi al abuzului de droguri,
al prostituţiei în ţările în care femeile conduc
e mai mare decât în ţările în care femeile nu conduc.
(Râsete)
Ştiu, şi eu am fost şocată...
Mi-am zis: „Suntem ultima ţară din lume
în care femeile nu conduc."
Deci dacă vă uitaţi la harta lumii
vedeţi doar două regiuni:
Arabia Saudită, iar celelaltă societate e restul lumii.
Am lansat o pagină pe Twitter ironizând studiul
şi a apărut pe prima pagină în lumea întreagă.
[BBC News: „Pierderea virginităţii" pentru femeile care conduc, avertizările clericilor din Arabia Saudită] (Râsete)
Atunci am realizat cât de puternic devii
ridiculizând propriul opresor.
Îi înlături cea mai puternică armă: frica.
Sistemul are la bază
tradiţii şi obiceiuri ultra conservatoare
care tratează femeile ca şi cum ar fi inferioare
având nevoie de un gardian care să le protejeze,
aşa că trebuie să ceară voie de la acest gardian,
oral sau în scris, toată viaţa lor.
Suntem minore până în ultima zi din viaţă.
E şi mai rău când sunt asimilate de legile islamice religioase
bazate pe interpretări greşite ale shariei,
sau pe legile religioase.
Cel mai rău e când sunt codificate
şi devin legi în sistem
şi când femeile însele cred în inferioritatea lor,
şi chiar se împotrivesc celor care
pun sub semnul întrebării aceste reguli.
Pentru mine, n-au fost doar atacurile pe care a trebuit să le înfrunt.
A fost vorba şi despre a trăi
două percepţii complet diferite ale personei mele:
ticăloasa în ţara mea,
şi eroina în afară.
Două poveşti s-au petrecut în ultimii doi ani.
Una dintre ele când eram în închisoare.
Sunt sigură, când eram în închisoare,
toată lumea a văzut titluri în mass-media intrenaţională
de genul acesta, nouă zile cât am fost în închisoare.
Dar în ţara mea, imaginea era o cu totul alta.
Era mai degrabă:
„Manal al-Sharif e acuzată de perturbarea ordinii publice
şi incitarea femeilor la condus."
(Râsete ) Ştiu.
„Manal al-Sharif scoate bani din campanie."
Nu-i nimic... Asta e preferata mea.
„Manal al-Sharif lasă armele jos şi mărturiseşte:
„Forţe străine m-au incitat."
(Râsete)
Şi merg mai departe, chiar judecându-mă şi biciuindu-mă în public.
E o cu totul altă imagine.
Mi s-a cerut anul trecut să ţin un discurs
la Forumul Libertăţii de la Oslo.
Am fost înconjurată de iubire
şi oameni care mă încurajau.
Mă considerau o sursă de inspiraţie.
În acelaşi timp, m-am întors acasă în ţara mea,
toţi au urât atât de mult acel discurs.
Îl numeau: o trădare a patriei saudite
şi a saudiţilor,
şi chiar au lansat o pagină pe Twitter cu numele #OsloTraitor.
10.000 de mesaje au fost scrise pe acestă pagină
în timp ce pe pagina opusă, #OsloHero,
erau doar câteva mesaje.
Au făcut chiar şi un sondaj.
Mai mult de 13.000 de persoane au răspuns la sondaj:
dacă mă consideră o trădatoare sau nu după acel discurs.
90% au răspuns da, e o trădătoare.
Există aşadar două percepţii complet diferite
ale personalităţii mele.
Sunt o femeie mândră din Arabia Saudită
şi-mi iubesc ţara,
şi tocmai pentru că-mi iubesc ţara fac asta.
Cred că o societate nu poate fi liberă
dacă femeile din acea societate nu sunt libere.
(Aplauze)
Mulţumesc.
(Aplauze)
Mulţumesc, mulţumesc, mulţumesc.
(Aplauze)
Învăţăm din ceea ce ni se întâmplă.
Am învăţat să fiu mereu prezentă.
Primul lucru când am ieşit din închisoare,
bineînţeles după ce am făcut un duş, am intrat online.
Am intrat pe contul meu Twitter şi pe Facebook,
şi am fost întotdeauna foarte politicoasă
cu oamenii care îşi spuneau părerea despre mine.
Ascultam ce aveau de spus spus şi nu mă apăram niciodată doar cu cuvinte.
Ci şi prin fapte. Când mi s-a spus că ar trebui să mă retrag din campanie,
am intentat un proces directoratului general
de poliţie rutieră pentru a nu-mi fi emis un permis de conducere.
Mai sunt o mulţime de oameni -
un adevărat sprijin, ca cei aproximativ 3000 de oameni
care au semnat petiţia pentru a mă elibera.
Am depus o petiţie la Consiliul Shura
pentru ridicarea interdicţiei pentru femeile din Arabia Saudită
şi au fost cam 3500 de cetăţeni care au crezut în asta
şi au semnat petiţia.
Au fost şi oamenii aceştia, am dat doar câteva exemple,
care sunt extraordinari, care cred în drepturile femeii din Arabia Saudită,
şi încearcă; şi ei înfruntă ură
pentru că îşi spun cu voce tare opiniile.
Astăzi Arabia Saudită face paşi mici
spre punerea în aplicare a drepturilor femeii.
Consiliul Shura, desemnat de către rege,
prin decretul regal stabilit de regele Abdullah,
anul trecut erau 30 femei desemnate în acest Consiliu,
adică 20%.
20% din Consiliu. (Aplauze)
În cele din urmă, acelaşi Consilul,
după ce respinsese petiţia noastră pentru femei la volan de patru ori,
în final au acceptat-o în februarie.
(Aplauze)
După ce a fost închis
sau condamnat pentru hărţuire, sau chemat în instanţă,
purtătorul de cuvânt al poliţiei rutiere a afirmat:
„vom asista la încălcarea regulilor de circulaţie de către femeile care conduc."
Marele Mufti, conducătorul
instituţiei religioase din Arabia Saudită
a afirmat: „nu se recomandă femeilor să conducă".
Era haram, interzis de către Marele Mufti precedent.
Pentru mine nu sunt importanţi doar aceşti mici paşi.
Ci şi femeile însele.
Odată o prietenă m-a întrebat:
„Şi când crezi că femeile vor putea conduce?" I-am răspuns: „Atunci când femeile vor înceta să întrebe „când?"
şi vor acţiona ca aceasta să fie acum."
Deci nu ţine doar de sistem,
ci şi de noi femeile ca să ne conducem propria viaţă, aş spune.
Nu am idee cum am devenit activistă.
Nu ştiu cum s-a întâmplat acum.
Dar tot ce ştiu şi sunt sigură de asta, în viitor
dacă mă întreabă cineva care e povestea mea,
o să-i spun: „Sunt mândră
că sunt printre acele femei care au ridicat interdicţia,
s-au luptat împotriva ei şi au celebrat libertatea tuturor."
Aşadar, întrebarea cu care am început,
Cere sunt mai greu den înfruntat,
guvernele opresive sau societăţile opresive?
Sper să găsiţi indicii de răspuns în discursul meu.
Vă mulţumesc tuturor.
(Aplauze)
Mulţumesc.
(Aplauze)