Hadd kezdjem ezt az előadást egy kérdéssel!
Tudják, hogy a világon mindenhol
harcolnak az emberek a szabadságukért,
a jogaikért.
Vannak, akik elnyomó kormányok ellen harcolnak.
Vannak, akik elnyomó társadalmak ellen harcolnak.
Vajon melyik harc nehezebb?
Hadd próbáljam megválaszolni ezt a kérdést
a következő néhány percben!
Menjünk vissza két évvel ezelőttre az életemben.
Épp lefektettem a kisfiamat, Aboody-t.
Ötéves volt akkor.
És a szokásos lefekvési rituálék után
rám nézett, és megkérdezte:
"Anyu, mi rossz emberek vagyunk?"
Megdöbbentem.
"Miért mondasz ilyet Aboody?"
Korábban észrevettem néhány véraláfutást
az arcán, amikor hazajött az iskolából.
Nem akarta elmondani, mi történt.
Most készen állt arra, hogy elmondja.
"Két fiú megütött ma az iskolában.
Azt mondták: 'Láttuk anyádat a Facebookon.
Téged és anyádat börtönbe kéne zárni.'"
Soha nem féltem attól, hogy bármit elmondjak Aboody-nak.
Mindig büszke voltam arra, amit elértem.
De a fiam kérdő szemei
voltak az igazság pillanata,
amikor minden összeállt.
Tudják, én egy szaúdi nő vagyok, akit börtönbe zártak,
mert autót vezetett egy országban,
ahol a nőknek nem lenne szabad vezetniük.
Csak azért, mert odaadta nekem a kocsikulcsát,
a bátyámat kétszer letartóztatták
és addig zaklatták, míg ott kellett hagynia
a geológusi állását,
és el kellet hagynia az országot a feleségével és kétéves fiával.
Az apámnak a pénteki prédikálást kellett hallgatnia,
amiben az imám elítélte a női vezetőket,
és prostituáltaknak hívta őket,
rengeteg más hívő között,
néhányuk az apám rokonai és barátai.
Egy szervezett lejárató kampánnyal kellett szembenéznem
a helyi sajtóban és hamis pletykák terjesztésével
családi összejöveteleken, az utcán,
és az iskolákban.
Ez szíven ütött.
Rájöttem, hogy azok a gyerekek
nem akartak gorombák lenni a fiammal.
Csak befolyásolták őket az őket körülvevő felnőttek.
És nem rólam volt szó, és nem büntetés volt,
mert a volán mögé ültem és vezettem néhány kilométert.
Azért büntettek, mert meg mertem kérdőjelezni
a társadalmi törvényeket.
De a történetem ennél messzebbre megy vissza.
Hadd foglaljam össze röviden a történetem.
2011 májusa volt,
és egy kollégámnak panaszkodtam
a vesződség miatt, hogy
találnom kell valakit, aki hazavisz munka után,
annak ellenére, hogy van egy autóm és nemzetközi jogosítványom.
Amióta csak az eszemet tudom a szaúdi nők
panaszkodnak a tiltás miatt,
de 20 év telt el amióta
valaki próbált tenni valamit ellene,
egy teljes generáció.
A kollégám adta át a jó-rossz hírt:
"De hisz nem tiltja törvény, hogy nők vezessenek."
Utánanéztem, és igaza volt.
Nem volt ilyen törvény Szaúd-Arábiában.
Csak egy szokás volt, és a hagyományok,
amelyeket szigorú vallási fatvák betonoztak be,
és kényszerítettek rá a nőkre.
Ez a felismerés indította be június 17. ötletét,
amikor arra bíztattunk nőket,
hogy üljenek kocsiba és vezessenek.
Néhány héttel később kezdtünk ilyen üzeneteket kapni:
"Férfi farkasok fognak megerőszakolni, ha vezetsz."
Egy bátor nő, Najla Hariri,
egy szaúdi nő Jeddah városából,
kocsiba ült és kihirdette,
de nem készített róla videót.
Bizonyítékra volt szükségünk.
Szóval én vezettem. Kitettem a YouTube-ra.
És meglepetésemre,
Több százezren nézték meg az első nap.
Mi történt ezután?
Elkezdtem fenyegetéseket kapni,
hogy megölnek, megerőszakolnak, csak hogy leállítsák a kampányt.
A szaúdi hatóságok csendben maradtak.
Ez nagyon megijesztett minket.
Más szaúdi nőkkel együtt kampányoltunk,
és férfi aktivistákkal is.
Tudni akartuk, hogyan fognak reagálni
a hatóságok a bizonyos napon, június 17-én,
amikor a nők elmennek vezetni.
Megkértem a bátyámat,
hogy jöjjön velem és elhajtottunk egy rendőrautó mellett.
Gyorsan történt. Letartóztattak,
alá kellett írnom, hogy többet nem vezetek, elengedtek.
Újra letartóztattak, a bátyámat egy napig tartották,
engem börtönbe küldtek.
Nem voltam benne biztos, miért küldtek oda,
mert nem emeltek ellenem vádat vagy hallgattak ki.
De biztos voltam az ártatlanságomban.
Nem szegtem meg a törvényt, és magamon tartottam az abaját
-- ez egy fekete köpeny amit Szaúd-Arábiában viselünk, amikor kilépünk a házból --
és a rabtársaim azt mondták, vegyem le,
de annyira biztos voltam az ártatlanságomban, hogy azt mondtam:
"Nem, én ma hazamegyek."
A börtönön túl az egész ország felbolydult,
egyesek hevesen támadtak,
mások támogattak és aláírásokat gyűjtöttek
egy petícióhoz a királyhoz, hogy engedjen szabadon.
9 nap után engedtek szabadon.
Elérkezett június 17.
Az utcákat ellepték a rendőrautók
és a vallási rendőrség autói,
de száz bátor szaúdi nő
megtörte a tiltást és vezetett aznap.
Senkit nem tartóztattak le. Megtörtük a tabut.
(Taps)
Azt hiszem most már mindenki tudja, hogy nem vezethetünk,
vagyis a nőknek tilos vezetni Szaúd-Arábiában,
de kevesen tudják, miért.
Hadd válaszoljam meg ezt a kérdést!
Volt egy hivatalos tanulmány,
amit bemutattak a Shura Tanácsnak --
ez a tanácsadói testület, amit
a szaúdi király nevez ki --
egy helyi professzor készítette,
egy egyetemi tanár.
Azt állítja egy UNESCO tanulmány alapján készült.
És a tanulmány szerint
a nemi erőszak, házzasságtörés,
házasságon kívüli gyermekek, a drog fogyasztás
és prostitúció aránya az országokban, ahol a nők vezethetnek,
magasabb, mint az országokban, ahol nem vezethetnek.
(Nevetés)
Tudom, engem is megdöbbentett.
"Mi vagyunk az utolsó ország a világon,
ahol a nők nem vezethetnek."
Tehát ha megnézzük a térképet,
csak két ország marad:
Szaúd-Arábia és a világ többi része.
Elindítottunk egy hashtaget a Twitteren, kigúnyolva
a tamulmányt és a nemzetközi szalagcímeket.
[BBC News: 'A szűzesség vége' ha a nők vezetnek, int a szaúdi tudós] (Nevetés)
[BBC News: 'A szűzesség vége' ha a nők vezetnek, int a szaudi tudós] (Nevetés)
És csak akkor jöttünk rá, hogy milyen felszabadító
kigúnyolni az elnyomóinkat.
Megfosztja őket a legnagyobb fegyverüktől, a félelemtől.
Ez a rendszer ultra-konzervatív hagyományokon
és szokásokon alapszik,
amelyek alsóbbrendűként kezelik a nőket,
akiknek szükségük van egy gyámra,
ezért engedélyt kell kérniük a gyámjuktól,
szóban vagy írásban, egész életükben.
Kiskorúak vagyunk egészen a halálunkig.
És még rosszabb, amikor ezek vallási fatvákba kövülnek,
a saría törvény hibás értelmezése alapján,
vagy vallási törvényekbe.
A legrosszabb, amikor megszilárdulnak,
mint a rendszer törvényei,
és amikor a nők maguk is elhiszik az alsóbbrendűségüket,
és még harcolnak is azok ellen,
akik megkérdőjelezik ezeket a szabályokat.
Számomra ez nem csak a személyes támadásokról szólt.
Hanem arról, hogy két teljesen különböző
nézetet éltem meg magamról --
a főgonosz a saját hazámban,
és a hős külföldön.
Példaképpen két történet az elmúlt két évből.
Az egyik, amikor börtönben voltam.
Biztos vagyok benne, hogy amikor börtönben voltam,
mindenki látott hasonló szalagcímeket
a nemzetközi sajtóban azalatt a 9 nap alatt.
De otthon egészen más volt a helyzet.
Inkább ilyen:
"Manal al-Sharifet a közrend megzavarásával és
nők vezetésre buzdításával vádolják."
Tudom.
"Manal al-Sharif visszavonul a kampányból."
Ez a kedvencem.
"Manal al-Sharif megtört és bevallotta,
'külföldi erők bujtatták fel.'"
(Nevetés)
És így ment tovább, a tárgyalásig és nyilvános testi fenyítésig.
Ez egy teljesen más kép.
Tavaly meghívtak beszédet tartani
az Oslo Freedom Forumon.
Körbevett az emberek szeretete
és támogatása,
és inspirációként tekintettek rám.
Ugyanakkor hazarepültem,
és annyira gyűlölték a beszédet.
Így nevezték: a szaúdi ország és szaúdi emberek
elárulása,
és elindítottak egy oszlói áruló hashtaget a Twitteren.
Kb. 10.000 bejegyzést írtak ezzel a hashtaggel,
míg az ellenkező hashtaggel, oszlói hős
csak néhány tucat tweet született.
Még egy felmérést is indítottak.
Több mint 13.000 ember szavazott,
hogy hazaárulónak tartottak-e vagy sem a beszédem után.
90% azt mondta, igen, hazaáruló.
Tehát ez két teljesen különböző szemlélete
a személyiségemnek.
Én egy büszke szaúdi nő vagyok,
és szeretem a hazámat,
és azért csinálom ezt, mert szeretem a hazámat.
Mert hiszem, hogy egy társadalom nem lesz szabad,
ha a nők a társadalomban nem szabadok.
(Taps)
Köszönöm.
(Taps)
Köszönöm, köszönöm, köszönöm, köszönöm.
(Taps)
Köszönöm.
De tanultam ezekből a dolgokból, amik velem történtek.
Megtanultam, hogy mindig legyek ott.
Az első dolog, amikor kijöttem a börtönből,
persze azután, hogy letusoltam, felmentem az internetre,
megnyitottam a Twittert és a Facebook oldalam,
és nagyon tisztelettudó voltam
az emberekkel, akik kifejtették a véleményüket nekem,
meghallgattam őket,
és soha nem védtem meg magam csak szavakkal.
Tetteket használtam. Amikor azt mondták, vissza kéne vonulnom a kampányból,
beadtam az első keresetet a közlekedésrendészet
igazgatósága ellen, mert nem állították ki a jogosítványomat.
Nagyon sokan vannak --
nagy támogatás pl. az a 3.000 ember,
akik aláírták a petíciót a szabadon bocsátásomért.
Küldtünk egy petíciót a Shura Tanácsnak,
hogy szüntessék meg a tiltást a szaúdi nők ellen,
és közel 3.500 ember hitt ebben,
és aláírták a petíciót.
Voltak ilyen emberek, ez csak néhány példa,
akik elképesztőek, akik hisznek a nők jogaiban Szaúd-Arábiában,
és próbálkoznak, és sok gyűlölettel néznek szembe,
mert kiállnak és hangot adnak a véleményüknek.
Szaúd-Arábia ma kis lépéseket tesz
a nők jogainak javításáért.
A király által kijelölt Shura Tanács,
Abdullah király kinyilatkoztatásával,
tavaly 30 nőt adtak a tanácshoz.
ami úgy 20%.
A tanács 20%-a. (Taps)
Ugyanakkor, végre, a tanács
miután négyszer visszautasította a petíciónkat a nők vezetési jogáért,
végre elfogadta múlt februárban.
(Taps)
A bebörtönzés,
a korbácsolás vagy a bírósági eljárás után
közlekedésrendészet szóvivője azt mondta,
hogy csak szabálysértést fognak kiszabni a női vezetőkre.
A nagy mufti, aki a vallásos
rendszer vezetője Szaúd-Arábiában,
azt mondta, hogy nem javasolja a nőknek, hogy vezessenek.
Azelőtt haram, tiltott volt, az előző nagy mufti idején.
Számomra ez nem csak a kis lépésekről szól.
Hanem magukról a nőkről.
Egy barátom egyszer megkérdezte:
"Mit gondolsz, mikor fognak a nők vezetni?"
Azt mondtam: "Csak akkor, amikor nem azt kérdezik, hogy mikor,
hanem tesznek érte."
Szóval nem csak a rendszerről van szó,
hanem arról is, hogy mi nők vezetjük a saját életünket.
Igazából fogalmam sincs, hogyan lettem aktivista.
És hogyan lettem most aktivista.
Csak azt tudom, abban vagyok biztos, hogy a jövőben
ha valaki megkérdezi, mi a történetem,
azt fogom mondani: "Büszke vagyok arra,
hogy azok között a nők között voltam, akik megtörték a tiltást,
harcoltak a tiltás ellen, és ünnepelték mindenki szabadságát."
A kérdés, amivel a beszédemet kezdtem,
mit gondolnak, mi ellen nehezebb harcolni,
az elnyomó kormány vagy elnyomó társadalom ellen?
Remélem megtalálták a választ a beszédemben.
Köszönöm mindenkinek.
(Taps)
Köszönöm.
(Taps)
Köszönöm. (Taps)