תרשו לי לפתוח בשאלה עבורכם
אתם יודעים שבכל רחבי העולם,
אנשים נלחמים על החופש שלהם,
נלחמים על זכויותיהם.
חלק נלחמים בממשלות דיכוי.
אחרים נלחמים בחברות דכאניות
איזה קרב לדעתכם הוא קשה יותר?
הרשו לי לענות על השאלה הזו
בדקות הקרובות.
הרשו לי לקחת אתכם שנתיים אחורה בחיי.
זה היה לפני השינה של הבן שלי, עַבּוּדִי.
הוא היה בן חמש בזמנו.
אחרי שסיים את 'טקסי השינה' שלו,
הוא הסתכל עלי ושאל שאלה :
"אמא, האם אנחנו אנשים רעים?"
הזדעזעתי.
"למה אתה אומר דבר כזה, עבודי?"
מוקדם יותר באותו היום, שמתי לב למספר חבוּרוֹת
על פניו כשחזר מבית הספר.
הוא לא הסכים לספר לי מה קרה.
[אבל כעת] הוא הסכים לספר.
"שני ילדים היכו אותי היום בבית הספר.
הם אמרו לי, 'ראינו את אמא שלך בפייסבוק.
צריך לשים אותך ואת אמא שלך בכלא.'"
מעולם לא פחדתי לומר לעבודי דבר.
תמיד הייתי אישה שגאה בהישגים שלה.
אבל העיניים השואלות האלו של בני
היו רגע האמת שלי,
כשהכל התחבר יחד.
אתם מבינים, אני אשה סעודית שישבה בכלא
כי נהגתי ברכב בארץ
בה נשים לא אמורות לנהוג במכוניות.
רק על כך שנתן לי את מפתחות המכונית,
אחי עוכב [לחקירה] פעמיים,
והוא הוטרד עד לנקודה
בה הוא נאלץ לעזוב את עבודתו כגיאולוג,
לעזוב את הארץ עם אשתו ובנו בן השנתיים.
אבא שלי שלי היה צריך לשבת בדרשת יום השישי
כשהוא מקשיב לאימאם המגנה נשים נוהגות
וקורא להן זונות
בין טונות של מתפללים,
חלקם חברים שלנו ומשפחה של אבי.
נאלצתי להתמודד עם קמפיין הכפשה מאורגן
בתקשורת המקומית, בשילוב עם שמועות שקריות
שהושמעו במפגשים משפחתיים, ברחובות
ובבתי הספר.
זה הכל היכה בי.
זה הגיע לנקודה שהילדים האלו
לא התכוונו להתנהג בגסות אל בני.
הם רק הושפעו מהמבוגרים שסביבם.
ולא היה מדובר בי, וזה לא היה עונש
על שלקחתי את הרכב ונסעתי כמה מיילים.
זה היה עונש על שהעזתי לקרוא תיגר
על חוקי החברה.
אבל הסיפור שלי נמשך מעבר לרגע האמת הזה שלי.
הרשו לי לתת לכם תדרוך קצר
על הסיפור שלי.
זה היה בחודש מאי, 2011,
ואני התלוננתי באוזני חברה לעבודה
על ההתנכלויות שאני נאלצת להתמודד איתן
כשאני מנסה למצוא הסעה חזרה הביתה,
על אף שיש לי רכב ורשיון נהיגה בינלאומי.
כל זמן שאני מכירה, נשים בערב הסעודית
תמיד התלוננו על האיסור,
אבל זה כבר 20 שנה מאז שמישהו
ניסה לעשות משהו בנדון,
לפני דור שלם.
הוא בישר לי בפרצוף את החדשות הטובות/רעות.
"אבל אין שום חוק שאוסר עליך לנהוג."
בדקתי את זה, והוא צדק.
לא היה חוק בפועל בערב הסעודית.
זה היה רק מנהג ומסורת
שמעוגנים בפסקי הלכה דתית נוקשים
ונכפו על נשים.
ההכרה הזו הציתה את הרעיון של ה-17 ביוני,
בו עודדנו נשים לתפוס את ההגה
ולצאת לנהיגה.
כמה שבועות לאחר מכן, התחלנו לקבל את כל האיומים האלו
"זאבים זכרים יאנסו אותך אם תצאי לנהוג"
אשה אמיצה, בשם נָגְ'לָה חַ'ארִירִי.
שהיא אשה סעודית מהעיר גִ'ידָה,
נהגה ברכב ובכך בעצם יצאה בהצהרה
אבל היא לא תיעדה את זה בוידיאו.
היינו זקוקים להוכחה.
אז אני נהגתי. והעליתי וידיאו ליו-טיוב.
ולהפתעתי,
זה זכה למאות אלפי צפיות ביום הראשון.
מה קרה הלאה, כמובן?
התחלתי לקבל איומים
שיהרגו אותי, שיאנסו אותי, רק כדי שאפסיק את הקמפיין.
הרשויות הסעודיות נותרו שקטות מאד .
זה ממש שיגע אותנו.
הייתי בקמפיין עם נשים סעודיות אחרות
ואפילו עם פעילים גברים.
רצינו לדעת איך הרשויות
יגיבו ביום האמיתי, ב-17 ביוני,
כשנשים תצאנה לנהוג.
אז בזמן הזה ביקשתי מאחי
שיבוא איתי וננהג ליד רכב משטרה.
זה הלך מהר. עצרו אותנו,
חתמנו על התחייבות שלא אנהג שוב, ושוחררנו.
נעצרנו שוב, הוא נשלח למעצר ליום אחד,
ואני נשלחתי לכלא.
לא הייתי בטוחה למה נשלחתי לשם,
כי לא השמיעו בפני אישומים במהלך החקירה.
אבל מה שהייתי בטוחה בו היתה חפותי.
לא עברתי על חוק, ונשארתי עם העבאיה שלי
- זו הגלימה השחורה שאנחנו לובשות בערב הסעודית לפני שאנחנו יוצאות מהבית -
והאסירים האחרים בקשו ממני כל הזמן להוריד אותה,
אבל הייתי כל כך בטוחה שאני חפה מפשע, שהמשכתי לומר,
"לא, אני משתחררת היום."
מחוץ לכלא, כל המדינה נכנסה לטירוף,
חלק תוקפים אותי קשות,
ואחרים תומכים ואפילו אוספים חתימות
לעצומה שתשלח אל המלך בבקשה לשחרר אותי.
שוחררתי כעבור תשעה ימים.
וה-17 ביוני הגיע.
הרחובות היו מלאים במכוניות משטרה
ובמכוניות של משטרת הדת,
אבל כמאה נשים סעודיות אמיצות
שברו את האיסור ונהגו ביום הזה.
אף אחת לא נעצרה. שברנו את הטאבו.
(מחיאות כפיים)
אז אני חושבת כעת, כולם יודעים שאנחנו לא יכולות לנהוג,
או שנשים לא מורשות לנהוג, בערב הסעודית,
אבל מעטים יודעים מדוע.
הרשו לי לעזור לכם לענות על השאלה הזו.
היה איזה מחקר רשמי
שהוצג למועצת השורא --
זו המועצה המייעצת שמונתה
על ידי מלך ערב הסעודית --
שנעשה על ידי פרופסור מקומי,
פרופסור באוניברסיטה,
הוא טען שזה מתבסס על מחקר של אונסקו.
והמחקר מראה,
את אחוז האונס, הניאוף,
הילדים הלא חוקיים, אפילו את השימוש בסמים,
והזנות במדינות בהן נשים נוהגות
וקובע שהם גבוהים בהשוואה למדינות בהן נשים לא נוהגות.
(צחוק)
אני יודעת, גם אני הגבתי ככה, הייתי בשוק.
אני הייתי כאילו, "אנחנו המדינה האחרונה בעולם
שבה נשים לא נוהגות."
כך שאם אתם מסתכלים על מפת העולם,
זה משאיר בעצם רק שתי מדינות.
ערב הסעודית וכל החברה בשאר העולם.
התחלנו לתייג ב'האש-טאג' בטוויטר 'לועגים למחקר',
וזה עשה כותרות ברחבי העולם.
[חדשות הבי.בי.סי: 'סוף הבתולים' אם נשים ינהגו, מזהיר איש דת סעודי]
(צחוק)
ורק אז הבנו שזה כל כך מעצים
ללעוג למי שמדכא אותך.
זה מפשיט אותו מהנשק הכי עצמתי שלו: ההפחדה.
המערכת הזו מתבססת על מסורות
ומנהגים אולטרה-שמרניים
שמתייחסים לנשים כאילו הן נחותות
והן זקוקות לאפוטרופוס כדי להגן עליהן,
ולכן הן צריכות לקבל אישור מהאפוטרופוס שלהן,
אם זה מילולית או בכתב, לאורך כל חייהן.
אנחנו קטינות עד ליום מותנו.
וזה הופך להיות גרוע יותר כשזה מעוגן בפסקי הלכה דתית
המתבססים על פרשנות שגויה לחוק השריעה,
או של חוקי הדת.
מה שגרוע יותר, זה כאשר הם נהיים מקודדים
כחוקים במערכת,
וכשנשים בעצמם מאמינות בנחיתותן,
והן אפילו נלחמות באלו שמנסים
להטיל ספק בחוקים אלו.
אז בשבילי, זה לא היה רק על ההתקפות האלה שנאלצתי להתמודד איתן.
זה היה על לחיות את שתי התפיסות השונות לגמרי
של האישיות שלי, של האדם שאני -
אני 'הנבל' בחזרה בארץ מולדתי,
ואני 'הגיבורה' מחוצה לה.
רק כדי לספר לכם, שני סיפורים שקרו בשנתיים האחרונות.
אחד מהם קרה כאשר הייתי בכלא.
אני די בטוחה שבזמן בו הייתי בכלא,
כולם ראו כותרות בתקשורת הבינלאומית
משהו כמו זה במהלך תשעה ימים אלו, בהם הייתי בכלא.
אבל במדינתי, התמונה נראתה אחרת לגמרי.
זה היה יותר כמו זה:
"מנאל אל-שריף מתמודדת עם האשמות של הפרת הסדר הציבורי
והסתת נשים לנהוג."
אני יודעת.
"מנאל אל-שריף נסוגה מהקמפיין".
אה, זה בסדר. זהו אחד מהאהובים עלי.
"מנאל אל-שריף נשברת ומודה:
"כוחות זרים הסיתו אותי.'"
(צחוק)
וכך זה נמשך, אפילו משפט והלקאה פומבית.
בכל מקרה התמונה היא לגמרי אחרת.
נתבקשתי בשנה שעבר לשאת נאום
ב'פורום החופש של אוסלו'.
הייתי מוקפת באהבה
ובתמיכה של האנשים סביבי,
והם הסתכלו עלי בתור השראה.
באותו הזמן, טסתי חזרה למולדתי,
הם שנאו את הנאום הזה כל כך.
הם קראו לו: בגידה במדינה הסעודית
ובעם הסעודי,
והם אפילו התחילו hashtag בשם #OsloTraitor (בוגד אוסלו) בטוויטר.
משהו כמו 10,000 ציוצים נכתבו עם ה-hashtag הזה,
בעוד שב-hashtag הנגדי, #OsloHero (גיבורת אוסלו),
היו רק קומץ ציוצים שנכתבו.
הם אפילו התחילו סקר.
למעלה מ-13,000 בוחרים ענו על הסקר הזה:
האם הם חושבים אותי לבוגדת או לא, לאחר הנאום.
תשעים אחוז אמרו כן, היא בוגדת.
אז אלה היו שתי תפיסות שונות לחלוטין
של האישיות שלי.
בשבילי, אני אישה סעודית גאה,
ואני אוהבת את המדינה שלי,
ובגלל שאני אוהבת את ארצי, אני עושה את זה.
כי אני מאמינה שהחברה לא תהיה חופשית
אם הנשים של חברה זו אינן חופשיות.
(מחיאות כפיים)
תודה.
(מחיאות כפיים)
תודה לכם, תודה רבה, תודה, תודה.
(מחיאות כפיים)
תודה רבה.
אבל אתה לומד לקחים מדברים כאלו שקורים לך.
למדתי תמיד להיות שם.
הדבר הראשון, כשיצאתי מהכלא,
כמובן אחרי שעשיתי מקלחת, נכנסתי לאינטרנט,
פתחתי את חשבון הטוויטר שלי, ואת דף הפייסבוק שלי,
תמיד נתתי הרבה כבוד
לאנשים האלה שנפתחו בפני.
הקשבתי למה שהם אמרו,
ומעולם לא הגנתי על עצמי עם מילים בלבד.
תמיד נקטתי בפעולה. כשהם אמרו שעלי לסגת מהקמפיין,
הגשתי את התביעה הראשונה נגד ההנהלה הכללית
של משטרת התנועה על שלא הנפיקו לי רשיון נהיגה.
יש גם הרבה אנשים --
תמיכה גדולה מאוד, כמו אותם 3,000 אנשים
שחתמו על העצומה לשיחרורי.
שלחנו עצומה למועצת השורא
לטובת הרמת המחסום על נשות ערב הסעודית,
והיו שם, משהו כמו, 3,500 אזרחים שהאמינו בזה
והם חתמו על העצומה הזו.
היו אנשים כאלו, הנה, אני רק הראיתי כמה דוגמאות,
שהם מדהימים, שהם מאמינים בזכויות האשה בערב הסעודית,
שהם מנסים, וגם הם מתמודדים עם הרבה שנאה
בגלל שהם משמיעים את קולם, ומשמיעים את דעותיהם.
ערב הסעודית כיום מתקדמת בצעדים קטנים
לקראת שיפור זכויות הנשים.
מועצת השורא שמונתה על ידי המלך,
לפי הצו המלכותי של המלך עבדאללה,
בשנה שעברה מונו 30 נשים למועצה הזו,
משהו כמו 20 אחוז.
20 אחוז מהמועצה. (מחיאות כפיים)
באותו הזמן, סוף סוף, המועצה הזו,
לאחר שדחתה את העצומה שלנו בעד נהיגת נשים ארבע פעמים,
הם בסופו של דבר קיבלו אותה בפברואר האחרון.
(מחיאות כפיים)
לאחר שנשלחתי לכלא
או נשפטתי להלקאה, או נשלחתי למשפט,
דובר משטרת התנועה אמר,
אנחנו רק נטפל בעבירות תנועה של נשים נהגות.
המופתי הגדול, שהוא ראש
הממסד הדתי בערב הסעודית
אמר, שזה לא מומלץ לנשים לנהוג.
זה היה אמור להיות חרם, איסור, על-ידי המופתי הקודם.
אז בשבילי, לא מדובר רק בצעדים הקטנים הללו.
אלא מדובר בנשים עצמן.
חברה פעם שאלה אותי, היא אמרה,
"אז מתי לדעתך הקטע הזה של נשים נוהגות יקרה?"
אני אמרתי לה, "רק אם נשים יפסיקו לשאול 'מתי?'
וינקטו בפעולות כדי לגרום לזה לקרות עכשיו."
כך שלא מדובר רק על המערכת,
מדובר גם עלינו הנשים, שננהג בחיים שלנו עצמם, הייתי אומרת.
אז אין לי מושג, באמת, איך הפכתי לפעילה.
ואני לא יודעת איך הפכתי אחת כזו כעת.
אבל כל מה שאני יודעת, ואני בטוחה בזה, בעתיד
כשמישהו ישאל אותי על הסיפור שלי,
אני אומר, "אני גאה
להיות בקרב הנשים הללו שהסירו את האיסור,
נלחמו באיסור, וחגגו את החופש של כולם."
אז השאלה שהתחלתי איתה את השיחה,
עם מה אתם חושבים שקשה יותר להתמודד
ממשלות הדיכוי או החברות הדכאניות ?
אני מקווה שמצאתם רמזים כדי לענות עליה מהנאום שלי.
תודה רבה לכולכם.
(מחיאות כפיים)
תודה.
(מחיאות כפיים)
תודה. (מחיאות כפיים)