Permeteu-me que comenci aquesta xerrada amb una pregunta per a tothom.
Sabeu que arreu del món,
la gent lluita per la llibertat,
lluita pels seus drets.
Alguns s'enfronten a governs opressius.
Altres s'enfronten a societats opressives.
Quina batalla creieu que és més difícil?
Permeteu-me que intenti respondre a aquesta pregunta
en els pròxims minuts.
Deixeu-me que us porti dos anys enrere en la meva vida.
Era hora d'anar al llit per al meu fill, Aboody.
Tenia cinc anys en aquell moment.
Quan es va haver preparat per anar a dormir,
em va mirar i em va fer una pregunta:
"Mare, som males persones?"
Em vaig quedar molt sorpresa.
"Per què dius aquestes coses, Aboody?"
Aquell mateix dia, m'havia fixat en uns blaus
que portava a la cara quan va tornar de l'escola.
No volia explicar-me què havia passat.
Però ara ja estava preparat per dir-m'ho.
"Dos nens m'han pegat avui a l'escola.
M'han dit: «Hem vist la teva mare al Facebook.
Tu i la teva mare hauríeu d'anar a la presó»."
Mai no m'ha espantat explicar-li res a l'Aboody
Sempre he estat una dona orgullosa dels meus èxits.
Però aquells ulls inquisidors del meu fill
van suposar el meu moment de veritat,
quan tot va tenir sentit.
Mireu, sóc una dona saudita que va anar a la presó
per conduir un cotxe en un país
on es suposa que les dones no condueixen.
Només per haver-me donat les claus del cotxe,
van detenir dues vegades al meu propi germà i
va ser assetjat fins que va haver
de deixar la feina de geòleg,
i marxar del país amb la seva dona i el seu fill de dos anys.
El pare va estar en un sermó de divendres
escoltant l'imam condemnant les dones conductores
i anomenant-les prostitutes
entre moltíssims fidels,
alguns amics nostres i familiars del meu pare.
Em vaig trobar amb una campanya organitzada de difamació
en els mitjans locals combinada amb rumors falsos
compartits en reunions familiars, al carrer
i a les escoles.
Em vaig adonar de tot.
Es va fer evident que aquells nens
no pretenien ser antipàtics amb el meu fill.
Només estaven influenciats pels adults que els envoltaven.
I no era per mi, i no era un càstig
per haver agafat el cotxe i conduit uns quants quilòmetres.
Era un càstig per haver-me atrevit a desafiar
les lleis de la societat.
Però aquesta història va més enllà que aquest moment meu de veritat.
Permeteu-me donar-vos més informació
sobre la meva història.
Era maig del 2011,
i estava queixant-me a un company
dels atacs per prejudicis que vaig aguantar
quan provava que em portessin a casa,
encara que tinc un cotxe i un permís internacional de conduir.
Pel que sé, les dones a l'Aràbia Saudita
s'han queixat sempre d'aquesta prohibició,
però ja fa 20 anys des que algú
va intentar fer-hi alguna cosa,
fa tota una generació.
Em va donar la notícia a la cara.
"Però no hi ha cap llei que et prohibeixi conduir."
Ho vaig buscar i tenia raó.
En realitat, no hi havia cap llei a l'Aràbia Saudita.
Eren només costums i tradicions
arrelades en rígides normes religioses
i imposades a les dones.
Aquella constatació va iniciar la idea del 17 de juny,
dia en que vam animar les dones a agafar el cotxe
i anar a conduir.
Unes quantes setmanes més tard, vam començar a rebre tots aquells:
"Homes llop us violaran si sortiu i conduïu."
Una dona valenta, el seu nom és Najla Hariri,
una dona saudita de la ciutat de Jeddah,
va conduir i ho va anunciar
però no va enregistrar cap vídeo.
Necessitàvem una prova.
Així que vaig conduir. Vaig penjar un vídeo a YouTube.
I per sorpresa meva,
vaig rebre centenars de milers de visites el primer dia.
Què va passar després evidentment?
Vaig començar a rebre amenaces
de mort, violació, perquè aturés aquesta campanya.
Les autoritats saudites van restar en silenci.
Això ens va espantar veritablement.
Feia campanya amb altres dones saudites
i inclús homes activistes.
Volíem saber com les autoritats
respondrien aquell dia, el 17 de juny,
quan les dones sortissin a conduir.
Així, vaig dir al meu germà
que vingués i que conduíssim
al costat d'un cotxe de policia.
Va anar molt ràpid. Vam ser arrestats,
vam signar una promesa de no conduir mai més, i ens van deixar lliures.
Arrestats de nou, a ell el van detenir durant un dia,
i a mi em van enviar a la presó.
No sabia per què era allà,
ja que no se'm va acusar de res durant la interrogació.
Però estava segura de la meva innocència.
No havia violat la llei, i no m'havia tret l'abaia
(és una capa negra que portem allí abans de sortir de casa)
i els altres presos no paraven de dir que me la tragués,
però estava tan segura de ser innocent,
que vaig continuar dient
"No, marxo avui."
Fora de la presó, el país sencer es va tornar boig,
alguns m'atacaven seriosament,
i d'altres es mostraven a favor i fins i tot recollien firmes
per una petició que s'enviaria al rei per tal que em deixessin en llibertat.
Vaig sortir nou dies després.
El 17 de juny va arribar.
Els carrers estaven plens de cotxes de policia
i cotxes de la policia religiosa,
però un centenar de dones saudites valentes
van saltar-se la prohibició
i van conduir.
Cap no va ser arrestada.
Vam trencar el tabú.
(Aplaudiments)
Així que ara penso, tothom sap que nosaltres no podem conduir,
o que a les dones no se'ns permet conduir,
a l'Aràbia Saudita,
però pocs saben el perquè.
Permeteu-me que us ajudi a respondre aquesta pregunta.
Hi va haver un estudi oficial
que es va presentar al Consell de la Shura
(el Consell consultatiu desginat
pel rei de l'Aràbia Saudita)
i el va fer un professor local,
un professor d'universitat.
Ell afirma que està fet en base a un estudi de la UNESCO.
I l'estudi diu que
el percentatge de violacions, d'adulteri,
de fills il·legítims, fins i tot de consumició de drogues i
de prostitució en països on les dones condueixen
és més alt que en països on les dones no poden conduir.
(Riure)
Ja, també em vaig quedar així de sorpresa.
Pensava, "Som l'últim país al món
on les dones no poden conduir."
Si mireu a un mapa del món,
només hi ha dos països:
l'Aràbia Saudita, i l'altra societat és la resta del món.
Vam començar un hashtag a Twitter mofant-nos de l'estudi,
i va convertir-se en notícia arreu del món.
["Fi de la virginitat" si les dones condueixen, avisa un clergue saudita"]
I només llavors ens vam adonar que és realment poderós
ridiculitzar el teu opressor.
Li treus la seva arma més poderosa: la por.
Aquest sistema es basa en
tradicions i costums ultra-conservadores
que tracten les dones com si fossin inferiors
i necessitessin un tutor per protegir-les,
de manera que necessiten permís del seu tutor,
ja sigui verbal o escrit, durant tota la seva vida.
Som inferiors fins el dia en què morim.
I es torna encara pitjor quan això està arrelat a normes religioses
basades en una interpretació errònia de la Xària
o de les lleis religioses.
El que és encara pitjor, quan passen a codificar-se
com a lleis en el sistema,
i quan les dones mateixes creuen en la seva inferioritat,
i inclús lluiten contra aquells que intenten
qüestionar aquestes lleis.
Així que per a mi, no eren només aquells atacs els que havia d'encarar.
Era també una qüestió de viure dues
percepcions totalment diferents de mi mateixa
la dolenta al meu país,
i l'heroïna a l'exterior.
Perquè ho vegeu, dues històries van ocórrer en els últims dos anys.
Una d'elles va passar quan estava a la presó.
Estic bastant segura que quan estava a la presó,
tothom va veure titulars als mitjans internacionals
similars a aquests durant els nou dies que vaig estar a la presó.
Però al meu país, era totalment diferent.
Era més això:
"Manal al-Sharif s'enfronta a càrrecs d'alteració de l'ordre públic
i d'incitació a les dones a la conducció."
Sí, oi?
"Manal al-Sharif abandona la campanya."
Ah, està bé. Aquest és el meu favorit.
"Manal al-Sharif s'enfonsa i confessa:
«Forces estrangeres em van incitar»."
(Riure)
I encara em jutja mostrant prejudicis en públic.
És del tot diferent.
Em van demanar l'any passat de donar un discurs
al Fòrum per la Llibertat d'Oslo.
Em va envoltar l'amor
i el suport de la gent del meu voltant,
i em van veure com una inspiració.
Al mateix temps, vaig tornar al meu país,
i van odiar molt aquell discurs.
L'anomenaven una traïció al país Saudita
i als saudites,
i inclús van començar el hashtag #OsloTraitor al Twitter.
Es van escriure uns 10.000 tuits amb aquell hashtag,
mentre que amb el hashtag contrari, #OsloHero,
només hi va haver uns quants tuits.
Inclús van començar una enquesta.
Més de 13.000 votants van respondre en l'enquesta
si em consideraven una traïdora o no després del discurs.
El 90% va dir que sí, és una traïdora.
Són dues percepcions totalment diferents
de la meva personalitat.
Per mi, jo sóc una dona saudita orgullosa,
i sí que m'estimo el meu país,
i perquè estimo el meu país, estic fent això.
Perquè crec que una societat no serà lliure
si les dones d'aquella societat no són lliures.
(Aplaudiments)
Gràcies.
(Aplaudiments)
Gràcies, gràcies, gràcies, gràcies.
(Aplaudiments)
Gràcies.
Però aprens lliçons d'aquestes coses que et passen.
Vaig aprendre a ser sempre allà.
El primer que vaig fer en sortir de la presó,
evidentment després de dutxar-me, va ser entrar a Internet,
vaig entrar a Twitter i al Facebook,
i sempre he estat molt respectuosa
amb aquelles persones que opinen sobre mi.
Escolto el que diuen,
i mai no em defenso només amb paraules.
Actuo. Quan van dir deixés la campanya,
vaig presentar la primera demanda contra el directorat general
de la policia de trànsit per no tornar-me el permís de conduir.
Hi ha molta gent també que són
un suport molt gran, com les 3.000 persones
que van signar la petició per alliberar-me.
Vam enviar una petició al Consell de la Shura
a favor d'eliminar la prohibició sobre les dones saudites,
i hi va haver uns 3.500 ciutadans que hi van creure
i van signar la petició.
Hi havia gent així, acabo d'ensenyar exemples,
que són espectaculars, que creuen en els drets de les dones a l'Aràbia Saudta,
i que ho intenten, i que també s'enfronten a molt d'odi
perquè alcen la veu i opinen.
L'Aràbia Saudita avui està fent petits passos
per millorar els drets de les dones.
Al Consell de la Shura que està designat pel rei,
per un decret reial del Rei Abdullah,
hi va haver 30 dones assignades l'any passat,
com un 20 per cent.
20 per cent del Consell. (Aplaudiments)
Alhora, finalment, aquest Consell,
després de rebutjar 4 cops la petició per què les dones conduïssin,
l'han acceptat finalment aquest febrer.
(Aplaudiments)
Després de ser enviada a la presó
o sentenciada a ser fuetejada, o enviada a un judici,
el portaveu de la policia de trànsit va dir,
només emetrem una violació de trànsit per dones conductores.
El Gran Mufti, que és el cap
de l'estament religiós a l'Aràbia Saudita,
va dir: no és recomanable que les dones condueixin.
Estava prohibit pel Gran Mufti previ.
Així que, no es tracta només d'aquests petits passos.
És també una qüestió de les dones mateixes.
Una amiga em va preguntar una vegada
"Quan creus que les dones podrem conduir?"
Li vaig dir, "Quan les dones deixin de preguntar-se 'quan?'
i passin a l'acció per fer-ho ara."
No és només una qüestió del sistema,
sinó que també nosaltres les dones hem de conduir la nostra vida.
No tinc ni idea, realment, de com vaig convertir-me en activista.
I no sé com m'he convertit en una ara.
Però tot el que sé, i n'estic convençuda, en el futur
quan algú em pregunti sobre la meva història,
diré, "Estic orgullosa
d'estar entre aquelles dones que van aixecar la prohibició,
van lluitar contra la prohibició, i van celebrar la llibertat de tothom."
La pregunta, doncs, amb què he començat la xerrada,
contra qui creieu que és més difícil lluitar,
governs opressius o societats opressives?
Espero que trobeu pistes per respondre-ho en el meu discurs.
Moltes gràcies a tothom.
(Aplaudiments)
Gràcies.
(Aplaudiments)
Gràcies. (Aplaudiments)