Пет Мітчелл: Ви принесли до нас фотографії з "Ємен Таймз".
То ж покажіть їх нам,
і познайомте нас з іншим Єменом.
Надя Аль-Саккаф: Я рада бути тут.
і я б хотіла поділитись з вами усіма
фотографіями того, що зараз відбувається в Ємені.
На цій фотографії зображена революція,
яку розпочали жінки.
На ній зображені люди
на чолі змішаного протесту.
На іншій фотографії бачимо
суспільну необхідність справжніх змін.
Там так багато людей.
Сила та енергія бунту.
На цій фотографії бачимо, що революція
відкрила нові перспективи для навчання
та освіти.
Цих жінок вчать надавати першу медичну допомогу
і знайомлять їх з їхніми конституційними правами.
Я обожнюю цю фотографію.
Просто хотіла показати,
що понад 60% населення складається з тих,
кому не більше 15.
Їх відсторонили від прийняття рішень,
а зараз вони на всіх шпальтах газет,
з піднятим прапором.
Англійською -
бачите, джинси
колготи
і написано англійською -
можливість сповістити світові про те,
що відбувається в нашій країні.
Бажання самовиразитись
відкрило нові таланти.
Жителі Ємену залучаються
до мультиплікацій та мистецтва,
до живопису та коміксів,
щоб повідомити усім
про те що коїться.
Звичайно ж, є ще інший бік медалі.
І це ще не найстрашніше зображення
революції і тої ціни,
яку нам доводиться платити.
Жителі, мільйони Єменців
з усіх куточків країни
одноголосно вимагають єдиного.
Та, зрештою, є й багато таких, хто вважає,
що ця революція
призведе до розколу країни.
Скільки ж країн утвориться?
Чи стане Ємен ще одним Сомалі?
Та ми кажемо всім - ні,
під спільним прапором, ми залишатимемось єдиним народом.
ПМ: Дякую за ці фотографії, Надю.
Вони і справді в багатьох відношеннях
відкривають нам очі
на цілком інший Ємен,
зовсім не той, який показують по телебаченню.
Крім того, Ви сама
кидаєте виклик усім тим характеристикам.
То ж, давайте трохи поговоримо про Вашу особисту історію.
Вашого батька було вбито.
"Ємен Таймз" вже заробила в Ємені
непохитну репутацію
незалежної англомовної газети.
Як же ви
прийняли таке рішення і взяли на себе відповідальність
керувати газетою,
особливо в часи конфліктів?
НА: Ну, спершу мушу попередити вас,
що я не типова дівчина з Ємену.
Гадаю, що ви вже це помітили.
(сміх)
Більшість жінок у Ємені носять паранджу,
сидять за сімома замками
і практично не беруть участі у житті суспільства.
Та в них закладений такий потенціал!
Якби ж я тільки могла показати вам свій Ємен.
Жаль, що ви не в змозі побачити той Ємен,
яким бачу його я.
Тоді ви б дізнались
скільки всього він приховує.
Мені пощастило, бо я народилась в сім'ї,
де батько підтримував і хлопців, і дівчат.
Він завжди казав, що ми рівні.
Він був особливою людиною.
І навіть моя мати - я завдячую усій своїй сім'ї -
цілу історію.
Я навчалась в Індії.
На третьому році навчання я трохи заплуталась,
бо я була з Ємену,
а спілкувалась з багатьма друзями
з коледжу.
Повернувшись додому, я сказала:
"Тату, я не знаю хто я.
Я не єменка і не індіанка."
А він відповів: "Ти місток."
Ці слова я назавжди збережу в своєму серці.
Отож, відтоді я є мостом,
через який перейшли багато людей.
ПМ: Сумніваюсь.
НА: Так, але саме ця ідея вселяє віру в те,
що деякі люди є вісниками
суспільних змін.
Коли я стала головним редактором
(між іншим, я заняла місце свого брата)
мій батько помер в 1999,
а брат в 2005,
ніхто не вірив в те, що я зможу.
Люди казали: "Як це вона зайняла таку посаду?
Та що це вона собі думає?"
На початках було дуже важко.
Я не хотіла конфліктувати з іншими.
Та, хоч я й ставилась з повагою
до усіх чоловіків, а особливо до старших,
вони й близько не хотіли мене до себе підпускати.
Направду, було дуже складно
затвердити свій авторитет.
Та жінка завжди добивається свого.
(аплодисменти)
І на першому ж році роботи в газеті
я змушена була звільнити половину чоловіків.
(сміх)
(аплодисменти)
Натомість, я найняла більше жінок
та молодих людей.
Відтоді у нашому відділі новин відносно рівна кількість чоловіків і жінок.
Інше питання - це питання професіоналізму.
Це необхідність довести хто ти і на що ти спроможний.
Не знаю, чи прозвучить те, що я зараз скажу, як вихваляння,
та тільки в 2006 році
ми виграли три міжнародні нагороди.
Одна з них - нагорода міжнародного інституту преси
Free Media Pioneer Award.
Таким чином, ми дали відповідь
всьому народу Ємену.
Мушу також віддати належне своєму чоловікові,
який сьогодні присутній тут, в залі.
Встань, будь-ласка (не розбірливо).
Він мене дуже підтримує.
(аплодисменти)
Варто наголосити на тому,
що він також працює з вами у редакції газети.
Взявши на себе таку відповідальність,
і справивишись з нею так, як Ви це зробили,
Ви й спарді стали з'єднуючою ланкою
між старшим, більш традиційним суспільством,
і тим суспільством, яке Ви, власне, творите в редакції.
Отже, поряд зі змінами у персоналі,
Ви напевне натрапили і таку проблему,
з якою завжди стикаєшся, коли йде мова про жінок.
Ця проблема пов'язана із зовнішнім виглядом,
з одягом, зокрема із паранджою.
Отже, як же ви і ті жінки,
які з вами працювали,
вирішували це питання на особистому рівні?
НА: Ви вже знаєте, що
більшість жінок носять
чорний закритий одяг і паранджу.
Це правда.
В основному тому, що
вони не можуть, не мають права
показувати своє обличчя самим собі.
Це відбувається під впливом
таких консервативних і авторитетних осіб,
як чоловіки, бабусі і дідусі, і так далі.
Все залежить від практичних міркувань жінки
і її здатності сказати, що:
"Я значу для сім'ї стільки, скільки й ви,
можливо навіть і більше".
Чим сильнішою стає жінка,
тим частіше вона знаходить в собі сили зняти паранджу, наприклад,
або ж сидіти за кермом власного авто,
або працювати чи подорожувати.
Отже, ще одне "обличчя" Ємену,
насправді
ховається за паранджою.
І лише сила волі дає змогу
жінці буквально відкритись.
Я займаюсь цим весь час поки працюю.
Я намагаюсь підбадьорити дівчат.
Ми почали з того, що можна знімати паранджу в офісі.
Пізніше, також, на завданнях.
Бо я не розумію як журналіст може бути журанлістом із ----
ну як можна розмовляти з людьми, коли в тебе закрите обличчя? ---
і так далі.
У Ємені я є кумиром для багатьох.
Багато хто хоче бути такою, як я.
Багато дівчат беруть з мене приклад.
Я повинна довести їм, що, так, можна залишатись
заміжньою жінкою, і матір'ю,
і що вас поважатимуть в суспільстві,
і водночас, це не значить, що
ви будете всього лиш частиною натовпу.
Ви можете бути собою і не приховувати свого обличчя.
ПМ: Все ж, будучи прикладом -
як проектуючи протилежність
жінкам Ємену,
а також і в тому, що ви зробили
для працівниць редакції --
чи все це постало для Вас як загроза?
НА: Ну, "Ємен Таймз" дуже багато пережив
за 20 років.
Нас переслідували правоохоронні органи;
нашу газету закривати більше, ніж три рази.
Це - незалежна газета.
Та спробуйте це довести людям при владі.
Вони вважають, що якщо хтось їм суперечить,
значить ми опозиціонери.
Часом бувало і зовсім скрутно.
Деяких моїх журналістів заарештовували.
На них були відкриті судові справи.
Мого батька було вбито.
Сьогодні ж наша ситуація трохи покращилась.
Ми створили собі репутацію.
І в часи революції чи змін, як наприклад, сьогоднішні,
дуже важливим є те, щоб незалежні ЗМІ мали право голосу.
Обов'язково
зайдіть на сайт YemenTimes.com,
і обов'язково
вислухайте нас.
Це, а також причина
з якої існуюють так багато стереотипів,
скоріш за все і є те,
про що мені б хотілось подискутувати із Західними ЗМІ -
котрі вважають, що Ємен можна міряти однією міркою:
що такий він є насправді.
Це не чесно.
Це не справедливо по відношенню ні до мене, ні до моєї країни.
До Ємену приїжджають багато журналістів
з метою написати статті про Аль-Каїду чи тероризм.
Ось, що я вам скажу:
приїздив один репортер.
Він хотів зняти документальний фільм
про те, що замовив йому редактор.
В результаті він написав про те, що здивувало навіть мене -
про хіп - хоп -
про молодих людей Ємену,
які виражають своє Я
через танець і бц бц.
(сміх)
Ну, те.. (ПМ: Реп, брейкданс)
Так, брейкданс.
Я не така вже й стара.
Просто не слідкую за цим.
(сміх)
(аплодисменти)
ПМ: Так, звісно.
До речі, цей фільм
доступний в інтернеті онлайн.
НА: На сайті ShaketheDust.org.
ПМ: "Струсіть пил" (НА: "Струсіть пил")
ПМ: ShaketheDust.org.
Однозначно, цей фільм показує Ємен в іншому світлі.
Ви згадували про відповідальність преси.
Звичайно, зважаючи не те,
як ми відмежували себе від інших,
створили атмосферу
страху та небезпеки,
найчастіше через брак знань,
брак справжнього розуміння,
як, на Вашу думку, преса,
зокрема західна, охоплює цю
та інші історії регіону,
зокрема Вашої країни?
НА: Знаєте, одне прислів'я каже:
"Ми боїмось того, чого не знаємо,
і ненавидимо те, чого боїмось".
Справа в тому, що ми мало вивчаємо.
Це як, наприклад:
"Зроби домашнє завдання".
Не можна зробити репортаж парашутним способом -
просто застрибнути в країну на два дні
і думати, що і домашнє завдання, і сюжет готові.
Ось чому я хочу
аби світ пізнав мій Ємен,
мою країну, мій народ.
Я і багато інших є наочним прикладом тому.
Можливо нас не так вже й багато,
та якщо про нас говоритимуть
добре і позитивно,
то з'явиться ще більше людей,
які, зрештою, з'єднають два береги безодні -
знову ж таки, повертаюсь містка, до з'єдуючої ланки -
що існує між Єменом і світом.
І спочатку розкажуть
про визнання,
а потім про спілкування
і співчуття.
Гадаю, для Ємена настануть
погані часи
впродовж наступних двох - трьох років.
Це закономірно.
Та через два роки, які ми готові віддати,
ми знову станемо на ноги,
але то вже буде новий Ємен,
для молодих і сильних людей -
демократичний.
(аплодисменти)
ПМ: Надю, думаю Вам щойно вдалось
відкрити нам інший погляд на Ємен.
І, звісно, Ви самі, і те, що Ви робите
дало нам можливість поглянути на майбутнє,
яке ми з радістю приймемо
і за яке будемо вдячні.
Бажаємо Вам успіху.
YemenTimes.com.
НА: І на Твіттері теж.
ПМ: О, то ви добре озброєні.
(аплодисменти)