Pat Mitchell: Hoztál nekünk képeket a Yemen Timesból.
Vezess minket végig ezeken,
és mutass be nekünk egy másféle Jement.
Nadia Al-Sakkaf: Nos, örülök, hogy itt lehetek.
És szeretnék mindannyiukkal megosztani
képeket arról, ami ma Jemenben történik.
Ez a kép forradalmat mutat,
amelyet nők indítottak el.
Azt mutatja, hogyan tiltakoznak együtt
nők és férfiak vegyesen.
A másik kép
a változásra való törekvés népszerűségét mutatja.
Annyira sokan vannak ott.
A megmozdulások intenzitása.
Ez a kép megmutatja, hogy a forradalom
lehetőséget nyújtott a képzésre,
a tanulásra.
Ezek a nők elsősegélyről tanulnak,
valamint az alkotmányos jogaikról.
Imádom ezt a képet.
Csak szerettem volna megmutatni,
hogy a jemeni lakosság több, mint hatvan százaléka
tizenöt éves vagy fiatalabb.
És őket kizárták a döntéshozatalból,
most pedig ők szerepelnek a hírek élén,
ők emelik a magasba a zászlót.
Angol --
láthatják, ez farmernadrág
és szűk felső,
és angol szöveg --
a lehetőség, hogy az egész világgal
tudassuk, mi történik az országunkban.
És a kifejezés lehetősége
tehetségeket hozott a felszínre.
A jemeniek rajzokat alkalmaznak
és művészetet,
festményeket, képregényeket,
hogy közöljék a világgal és egymással,
hogy mi történik.
Természetesen megvan mindennek a sötét oldala is.
És ez még egy kevésbé szörnyűséges képe
a forradalomnak,
illetve az érte fizetett árnak.
Jemeniek millióinak
országon átívelő szolidaritása
egyet követel.
Végre sokan mondják,
hogy Jemen forradalma
megtöri majd az országot.
Megannyi különböző ország lesz majd?
Talán egy újabb Szomália?
Szeretnénk megértetni a világgal, hogy nem,
egységes zászló alatt mi jemeni emberek maradunk.
PM: Köszönjük ezeket a képeket, Nadia.
És sok szempontból tényleg
egy más történetet mesélnek,
Jemen történetét,
mint ami sokszor szerepel a hírekben.
Ugyanakkor te magad
ellentmondasz mindazoknak a jellemzéseknek.
Úgyhogy beszéljünk kicsit a személyes élettörténetedről.
Apádat meggyilkolták.
A Yemen Times máris
nagy hírnévre tett szert Jemenben
független angol nyelvű hírlapként.
Akkor hogyan
döntöttél úgy, hogy vállalod egy újság
működtetésének felelősségét,
különösen egy ilyen konfliktus idején?
NA: Nos, először is hadd figyelmeztessem Önöket,
hogy én nem hagyományos jemeni lány vagyok.
Valószínűleg ezt már észrevették.
(Nevetés)
Jemenben a legtöbb nő fátylat visel,
ajtók mögött ül
és nem igazán vesz részt a nyilvános életben.
De annyi a rejtett lehetőség,
bárcsak megmutathatnám Önöknek az én Jemenemet.
Bárcsak az én szemeimmel
láthatnák Jement.
Akkor látnák,
mennyi lehetőség van benne.
Én szerencsés voltam, mert olyan családba születtem,
hogy az apám mindig bátorította a fiúkat és a lányokat is.
Azt mondta, egyenlők vagyunk.
Annyira rendkívüli ember volt.
És még az anyám is -- tartozom a családomnak --
egy történettel.
Indiában tanultam.
És harmadéves koromra összezavarodtam,
mert jemeni voltam,
de keveredtem is
a főiskolai barátaimmal.
Hazamentem és azt mondtam:
"Apa, én nem tudom, ki vagyok.
Nem vagyok jemeni és nem vagyok indiai."
És ő azt mondta: "Te a híd vagy."
És ezt örökre megőriztem a szívemben.
Így azóta én voltam a híd,
és sokan átgyalogoltak rajtam.
PM: Azt nem hiszem.
De segít, ha elmondjuk,
hogy bizonyos emberek a változás előidézői
a társadalomban.
És amikor én főszerkesztő lettem
tulajdonképpen a fivéremet követve --
az apám 1999-ben halt meg,
és aztán a fivérem volt a poszton 2005-ig --
mindenki arra fogadott, hogy nem fog nekem sikerülni.
"Mit keres itt ez a fiatal lány, mit vág fel,
csak mert a családjáé az üzlet" - vagy valami ilyesmi.
Kezdetben nagyon nehéz volt.
Nem akartam ütközni az emberekkel.
De minden tiszteletet megadva
az összes férfinak, és különösen az idősebbeknek --
nem akarták, hogy a közelükben legyek.
Nagyon nehéz volt
érvényesítenem a tekintélyemet.
De egy nőnek meg kell tennie, ami a dolga.
(Taps)
Így az első évben
ki kellett rúgnom a férfiak felét.
(Nevetés)
(Taps)
Több nőt hoztam be.
Fiatalabb férfiakat hoztam be.
És ma egy nemeket tekintve kiegyensúlyozottabb hírszerkesztő irodánk van.
A másik dolog a professzionalizmusról szól.
Arról, hogy bebizonyítod, ki vagy és mit vagy képes tenni.
Nem tudom, hogy most dicsekszem-e,
de csak 2006-ban
három nemzetközi díjat nyertünk.
Az egyik az IPI (Nemzetközi Sajtóintézet)
Szabad Média Úttörő Díja.
Úgyhogy ez volt a válaszunk
a jemeni embereknek.
És itt most meg szeretnék említeni valamit,
mert a férjem itt van a teremben.
Ha fel tudnál állni...
Nagyon sok támogatást kaptam tőle.
(Taps)
PM: És azt is mondjuk el,
hogy ő is veled dolgozik a lapnál.
De azzal, hogy felvállaltad ezt a felelősséget
és úgy álltál hozzá, ahogy,
valóban te lettél a híd
egy régebbi, hagyományos társadalom
és aközött, amit most megteremtesz a lapnál.
Így azzal együtt, hogy megváltoztattad, ki dolgozik ott,
bizonyára szembesültél egy másfajta pozicionálással,
amibe mindig beleütközünk, különösen a nőkre vonatkozóan,
és ez a külső képre vonatkozik,
a ruhára, azaz a lefátyolozott nőre.
Mit kezdtél ezzel
személyes értelemben
és a nőkkel kapcsolatban, akik neked dolgoztak?
NA: Amint tudják,
a jemeni nők nagy részéről alkotott kép az, hogy sok a fekete szín
és az eltakart, lefátyolozott nő.
És ez igaz.
És ez nagyrészt
azért van, mert a nőknek nem lehet, nem szabad
megmutatni maguknak az arcukat.
Nagy része a hagyományból fakad, amelyet
tekintélyt képviselő személyek, azaz
férfiak, nagyszülők stb. kényszerítenek rájuk.
A nők gazdasági felszabadulása, ami változást hozhat,
hogy egy nő azt mondhassa:
"Én is ugyanannyival járulok hozzá ehhez a családhoz,
vagy még többel, mint te."
És minél inkább felszabadulnak a nők,
annál könnyebben leveszik például a fátylat
vagy vezetik saját autójukat
vagy van munkájuk vagy utazhatnak.
Jemen másik arca tehát
az, amelyik
a fátyol mögött rejlik.
És leginkább a gazdasági felszabadulás az,
ami lehetővé teszi a nők számára, hogy ezt felfedjék.
Végig ezt tettem munkám során.
Próbáltam bátorítani fiatal lányokat.
Azzal kezdtük, hogy az irodában levehetik.
Aztán, hogy a feladatok során levehetik.
Mert úgy gondoltam, egy újságíró nem lehet újságíró, ha --
hogyan is beszélgetsz úgy emberekkel, ha el van takarva az arcod? --
és így tovább; mozgalom lett.
És én Jemenben példaképpé váltam.
Sokan felnéznek rám.
Sok fiatal lány felnéz rám.
És be kell nekik bizonyítanom, hogy igen, lehetsz férjnél,
lehetsz anya,
és lehetsz a társadalom tiszteletben álló tagja,
de ugyanakkor
ez nem jelenti, hogy egy vagy a tömegből.
Lehetsz önmagad és vállalhatod az arcod.
PM: De az, hogy saját magad személyesen ott voltál
és egy eltérő képet mutattál
a jemeni nőkről,
illetve azzal is, amit lehetővé tettél
a hírlapnál dolgozó nők számára --
ez nem tett ki a személyedet fenyegető veszélynek?
NA: Nos, a Yemen Times az elmúlt húsz évben
annyi mindent túlélt.
Üldöztek bennünket,
a lapot több, mint háromszor leállították.
Ez egy független lap,
de magyarázd ezt a hatalmon lévőknek.
Ők azt hiszik, ha bármi is ellenük irányul,
akkor mi egy ellenzéki lap vagyunk.
Nagyon-nagyon nehéz idők.
A riportereim közül néhányat letartóztattak.
Voltak bírósági ügyeink.
Az apám merénylet áldozata lett.
Ma sokkal jobb helyzetben vagyunk.
Megteremtettük a hitelességünket.
És forradalom vagy változás idején, mint most,
nagyon fontos, hogy a független médiának hangja legyen.
Nagyon fontos,
hogy Önök megnézzék a YemenTimes.com-ot,
és nagyon fontos,
hogy meghallgassanak bennünket.
És valamit lehet, hogy
megosztok Önökkel
mondjuk a nyugati médiában --
hogy mennyi sztereotípia van --
hogy Jemenről egyetlen keretben gondolkodnak:
ez az, amiről Jemen szól.
És ez nem igazságos.
Nem igazságos velem szemben, sem az országommal szemben.
Sok riporter jön Jemenbe
és az al-Kaidáról akarnak írni vagy a terrorizmusról.
És ezt meg akartam Önökkel osztani:
jött egy riporter.
Dokumentumfilmet akart készíteni
arról, amit a szerkesztői szerettek volna.
És végül egy olyan sztorit írt meg, ami még engem is meglepett --
a hiphopról --
hogy vannak olyan fiatal jemeni férfiak,
akik a táncon keresztül és
így fejezik ki magukat.
(Nevetés)
Akármi is az. (PM: Rap. Break tánc.)
Igen, a break tánc.
Nem vagyok olyan öreg.
Csak nem tartom eléggé a lépést.
(Nevetés)
(Taps)
PM: Dehogyisnem.
Ez a dokumentumfilm egyébként
elérhető az interneten, fent van a videó.
NA: ShaketheDust.org.
PM: "Shake the Dust." (Azaz: Verd fel a port) (NA: "Shake the Dust.")
PM: ShaketheDust.org.
És ez tényleg egy másfajta képet fest Jemenről.
Beszéltél a sajtó felelősségéről.
És valóban, ha azt tekintjük,
ahogyan elszigeteltük magunkat másoktól
és félelmet teremtettünk
és veszélyt,
gyakran a tudás hiánya miatt,
a valódi megértés hiánya miatt,
hogyan látod,
ahogy a nyugati média tárgyalja
ezt és más történéseket a térségben,
de különösen a saját országodban?
NA: Nos, van egy olyan mondás,
hogy "félünk attól, amit nem ismerünk,
és gyűlöljük, amitől félünk".
Így tehát egyszerűen a tájékozottság hiánya.
Majdnem csak arról van szó, hogy "végezd el a házi feladatod" --
vonódj bele.
Nem lehet, úgymond, ejtőernyős riportot készíteni --
hogy két napra beleugrunk egy országba,
és azt gondoljuk, hogy elvégeztük a házi feladatot és megvan a sztorink.
Úgyhogy azt kívánom,
ismerje meg a világ az én Jemenemet,
az én országomat, az én népemet.
Én egy példa vagyok, és mások is vannak rajtam kívül.
Lehet, hogy nem vagyunk olyan sokan,
de ha láthatóvá tesznek bennünket
jó, pozitív példaként,
akkor még többen lesznek -- nők és férfiak --
akik végül áthidalhatják a szakadékot --
már megint itt vagyunk a hídnál --
Jemen és a világ között,
és beszélnek először
az elismerésről,
majd a kommunikációról
és az együttérzésről.
Azt hiszem, Jemen
nagyon rossz helyzetben lesz
az elkövetkezendő két vagy három évben.
Ez természetes.
De két év múlva, ami olyan ár, amelyet hajlandók vagyunk kifizetni,
újra talpraállunk,
de már az új Jemenben,
fiatalabb és szabadabb emberekkel --
demokráciában.
(Taps)
PM: Nadia, úgy gondolom, most adtál nekünk
egy egészen másféle képet Jemenről.
És te magad és amit teszel mindenképpen
egy olyan jövő képét vetítette elénk,
amelyet üdvözlünk és
amiért hálásak leszünk.
Sok szerencsét kívánok neked.
YemenTimes.com.
NA: A Twitteren is.
PM: Látod, mégiscsak tartod a lépést!
(Taps)