Da jeg var syv år gammel, og min søster var fem,
sad vi og legede på en køjeseng.
Jeg var på det tidspunkt to år ældre end min søster --
jeg er også to år ældre end hende i dag --
men på det tidspunkt betød det, at hun var nødt til altid at lege det, jeg ville lege,
og jeg ville lege krig.
Så vi sad ovenpå køjesengen.
På den ene side af køjesengen
stod alle mine actionmænd og deres våben.
Og på den alle side stod alle min søsters My Little Pony figurer
klar til et kavaleriangreb.
Der er forskellige beretninger om, hvad der egentlig skete den eftermiddag,
men siden min søster ikke er her i dag,
får I den sande historie --
(Latter) --
som er, at min søster er lidt småklodset.
På en eller anden måde, helt uden nogen form for skub fra sin bror,
røg Amy pludselig af køjesengen
og landede med et brag på gulvet.
Jeg kiggede nervøst ud over sengekanten
for at se, hvad der var sket min faldne søster,
og så, at hun var landet hårdt på sine hænder og knæ
på alle fire på jorden.
Jeg var urolig, fordi mine forældre havde givet mig til opgave
at sørge for, at min søster og jeg
legede så sikkert og lydløst som muligt.
Og eftersom jeg ved et uheld havde brækket Amys arm
blot en uge tidligere...
(Latter)
... ved heroisk at skubbe hende
ud af et imaginært geværskuds bane,
(Latter)
hvilket jeg stadig ikke har fået tak for,
gjorde jeg mit bedste --
hun nåede ikke engang at opdage det --
gjorde jeg mit bedste for at opføre mig forbilledligt.
Og jeg kunne se i min søsters ansigt,
at et overraskelsens og smertens vræl
truede med at undslippe hendes mund og dermed vække
mine forældre fra deres lange vinterlur.
Så jeg gjorde det eneste
min lille overvældede syvårige hjerne kunne finde på for at foregribe denne tragedie.
Og enhver, der har børn, vil have set dette hundredvis af gange.
Jeg sagde, "Amy, Amy, vent. Græd ikke. Græd ikke.
Så du, hvordan du landede?
Mennesker lander ikke sådan på alle fire.
Amy, jeg tror du er en enhjørning."
(Latter)
Det var et trick, fordi der var intet, min søster hellere ville,
end ikke at være Amy den skadede femårige lillesøster
men Amy den særlige enhjørning.
Dette var selvfølgelig på intet tidligere tidspunkt faldet hende ind.
Og man kunne se, at min stakkels, manipulerede søsters
hjernes ressourcer var splittet mellem
at mærke den smerte og det chok,
hun netop havde oplevet,
og at tænke nærmere over sit nye liv som enhjørning.
Hun valgte det sidste.
I stedet for at græde, i stedet for at stoppe vores leg,
i stedet for at vække mine forældre
med alle de negative følger, det ville have haft for mig,
bredte der sig i stedet et smil på hendes ansigt,
og hun hastede op igen på sengen med en ung enhjørnings ynde...
(Latter)
... med et brækket ben.
Det, vi var stødt på
som kun fem- og syvårige --
vi anede det ikke dengang --
var noget, der skulle udgøre frontlinjen i en videnskabelig revolution
to årtier senere indenfor studiet af den menneskelige hjerne.
Det, vi var stødt på, er noget, der kaldes positiv psykologi,
som er grunden til, at jeg er her i dag,
og grunden til, at jeg vågner hver morgen.
Da jeg begyndte at tale om denne forskning
udenfor akademiske kredse, ude i virksomheder og skoler,
var det første jeg fik at vide, at jeg ikke
måtte indlede et foredrag med en graf.
Jeg kunne godt tænke mig at indlede mit foredrag med en graf.
Denne graf ser kedelig ud,
men denne graf er årsagen til, at jeg er så spændt og står op hver morgen.
Og denne graf betyder ikke engang noget; det er falske data.
Vi har fundet ud af --
(Latter)
Hvis jeg fik disse data ved at undersøge jer i lokalet, ville jeg være lykkelig,
for man kan helt klart se en sammenhæng ud af dem,
og det betyder, at jeg kan få min forskning udgivet,
hvilket er det vigtigste.
Det faktum, at der er en mærkelig rød prik, der er over kurven,
en særling i lokalet --
jeg ved, hvem du er, jeg så dig før --
det gør ikke noget.
Det er ikke noget problem, som de fleste af jer ved,
for jeg kan bare slette punktet.
Det kan slettes, fordi det helt klart er en målefejl.
Og vi ved, at det er en målefejl,
fordi det ødelægger mine data.
Så en af de første ting, vi lærer folk
i økonomi- og statistik- og forretnings- og psykologikurser,
er, hvordan man statistisk forsvarligt slipper af med særlingene.
Hvordan slipper man af med afvigerne,
så man kan finde den bedste regressionslinje?
Hvilket er fantastisk, hvis man prøver at finde,
hvor mange hovedpinepiller en gennemsnitlig person bør tage -- to.
Men hvis man er interesseret i ens potentiale,
lykke eller produktivitet
eller energi eller kreativitet,
skaber vi i stedet en gennemsnittets kult indenfor videnskaben.
Hvis jeg stillede et spørgsmål som,
"Hvor hurtigt kan et barn lære at læse i et klasseværelse?"
tænker videnskabsmænd "Hvor hurtigt lærer barnet i gennemsnit
at læse i det klasseværelse?"
og så skræddersyes undervisningen til gennemsnittet.
Hvis man er under gennemsnittet på denne kurve,
bliver psykologerne glade,
for så er man enten deprimeret eller har en forstyrrelse
eller forhåbentligt begge dele.
Vi håber på begge dele, fordi vores forretningsmodel består i,
at hvis man ankommer til en konsultation med ét problem,
forlader man den overbevist om, at man har 10,
så man bliver ved med at komme.
Vi går tilbage til din barndom om nødvendigt,
men i det lange løb vil vi gøre dig normal igen.
Men normal er bare gennemsnitlig.
Og hvad jeg og positiv psykologi fremfører,
er, at hvis vi kun studerer det gennemsnitlige,
forbliver vi gennemsnitlige.
Så i stedet for at slette de positive afvigere
hvad jeg bevidst gør, er at se på et sæt som dette
og sige hvorfor?
Hvorfor er der nogle af jer, der er så højt over kurven
angående intellektuelle, atletiske, musikalske evner,
kreativitet, energiniveau,
evnen til at overkomme udfordringer, den humoristiske sans?
Uanset hvad det er, i stedet for at slette jer vil jeg undersøge jer.
For måske kan det give os mere viden --
ikke kun om, hvordan man får folk op til gennemsnittet,
men hvordan man flytter hele gennemsnittet opad
i vore virksomheder og skoler, hele verden over.
Grunden til, at denne graf er vigtig for mig, er,
at når jeg tænder for nyhederne, virker det som om, de fleste historier
ikke er positive, de er ligefrem negative.
De fleste handler om mord, korruption, sygdomme, naturkatastrofer.
Og meget hurtigt begynder min hjerne at tro,
at det er det sande forhold mellem negativt og positivt i verden.
Det skaber noget, man kalder
medicinstuderende-syndrom --
som er, hvis I kender nogen, der har læst medicin,
i deres første år på studiet
mens man læser listen over alle symptomerne og sygdommene, man kan have,
opdager man pludselig, at man har dem alle.
Jeg har en svoger, der hedder Bobo -- hvilket er en helt anden historie.
Bobo blev gift med enhjørningen Amy.
Bobo ringede til mig
fra Yale Medical School,
og Bobo sagde, "Shawn, jeg har spedalskhed."
(Latter)
Hvilket, selv på Yale, er utrolig sjældent.
Men jeg anede ikke, hvordan jeg skulle trøste stakkels Bobo,
for han var lige var kommet sig ovenpå en uges overgangsalder.
(Latter)
Det, vi er ved at indse, er, at virkeligheden ikke nødvendigvis former en,
men derimod former det syn, man har på verden, ens virkelighed.
Og hvis man ændrer dette syn, kan man ikke kun blive mere lykkelige,
man kan også ændre alle uddannelses- og forretningsudfald.
Da jeg søgte ind på Harvard, gjorde jeg det efter en udfordring.
Jeg regnede ikke med at komme ind, og min familie havde ikke råd til universitetet.
Da jeg fik et militært stipendie to uger senere, lod min familie mig tage afsted.
Pludselig blev noget, som slet ikke havde været en mulighed, til en realitet.
Da jeg kom dertil, gik jeg ud fra, at alle andre også ville se det som et privilegium,
at de ville være lykkelige for at være der.
Selv hvis man er i et klasseværelse fyldt med mennesker, der er klogere,
ville man være glad bare for at være i det værelse. Sådan havde jeg det.
Men hvad jeg indså der, er,
at selvom nogen oplever det på den måde,
da jeg dimitterede efter mine fire år
og så brugte de næste otte år i kollegierne sammen med de studerende --
Harvard bad mig gøre det; Så det var ikke på dén måde.
(Latter)
Jeg var studievejleder på Harvard og hjalp elever gennem de fire svære år.
Og hvad jeg så ved min forskning og undervisning,
var, at disse studerende, uanset hvor tilfredse
de først havde været med at blive optaget,
blot to uger senere var de fokuserede, ikke på privilegiet at være der,
eller på deres filosofi eller fysikken.
De var fokuserede på konkurrencen, arbejdsbyrden,
problemerne, stressen, beklagelserne.
Da jeg først ankom, kom jeg ind i førsteårsspisesalen,
som er, hvor mine venner fra Waco, Texas, hvor jeg voksede op --
jeg ved nogle af jer har hørt navnet.
De besøgte mig og så sig om og sagde:
"Spisesalen ligner noget
som hører til i Hogwarts fra filmen "Harry Potter,"" hvilket den gør.
Dette er Hogwarts fra filmen "Harry Potter" og det er Harvard.
Og når de ser det, siger de,
"Shawn, hvorfor spilder du din tid på at studere lykke på Harvard?
Hvad i alverden kunne en Harvard-studerende have
at være ulykkelig over?"
Skjult i det spørgsmål
er nøglen til at forstå lykkevidenskaben.
Fordi præmissen for det spørgsmål
er, at det er verden omkring os, der bestemmer vores lykkeniveau,
men i virkeligheden kan jeg, selvom jeg ved alt om verden omkring dig,
kun forudsige 10 procent af din langsigtede lykke.
90 procent af din langsigtede lykke
bestemmes ikke udefra,
men af måden din hjerne behandler indtrykkene udefra.
Og hvis vi ændrer den,
hvis vi ændrer vores formel for lykke og succes,
kan vi ændre måden, hvorpå
vi kan påvirke virkeligheden.
Vi fandt ud af, at kun 25 procent af ens arbejdssucces
kan forudsiges ved I.K.
75 procent af ens succes
bestemmes af dit optimismeniveau, din sociale støtte
og din evne til at se stress som en udfordring i stedet for en trussel.
Jeg talte på en kostskole i New England, nok den mest prestigefyldte
kostskole, og de sagde "Det ved vi allerede.
Så hvert år, i stedet for bare at undervise eleverne, har vi også en sundhedsuge.
Og det er så spændende. Mandag aften har vi et foredrag fra verdens førende
ekspert indenfor ungdomsdepression.
Tirsdag aften handler det om skolevold og mobning.
Onsdag aften handler om spiseforstyrrelser.
Torsdag aften er stofmisbrug.
Og fredag aften skal vi vælge mellem usikker sex og lykke."
(Latter)
Jeg svarede: "Sådan er de fleste menneskers fredag aften."
(Latter)
(Bifald)
Jeg er glad for, at I kunne lide den, men de syntes spor om den.
Der var stille i telefonen.
Og i stilheden sagde jeg, "Jeg vil meget gerne holde et foredrag på jeres skole,
men bare så I ved det, så er det ikke en sundheds-, men en sygdomsuge.
I har beskrevet alle de negative ting, der kan ske,
men ikke nævnt de positive."
Sundhed er ikke bare fraværet af sygdom.
Sådan her når vi til sundhed:
Vi skal vende formlen for lykke og succes på hovedet.
Gennem de sidste tre år har jeg rejst til 45 forskellige lande
og arbejdet med skoler og virksomheder
midt under en økonomisk tilbagegang.
Og jeg har indset, at de fleste virksomheder og skoler
følger denne formel for succes:
Hvis jeg arbejder hårdere, får jeg mere succes.
Hvis jeg får mere succes, bliver jeg lykkeligere.
Det er grundlæggende for vores opdragelsesmetoder, ledelsesmetoder
og for motivationen af vores handlinger.
Problemet er, at det videnskabeligt set er omvendt af to årsager.
For det første, hver gang man oplever succes,
flytter man overliggeren for succes.
Hvis man fik gode karakterer, må man nu få bedre,
hvis man kom ind på en god skole, må man komme ind på en bedre,
hvis man fik et godt arbejde, må man få et bedre,
hvis man når sit salgsmål, må vi ændre målet.
Og hvis lykken venter på den anden side af succesen, når man aldrig lykken.
Vi har som samfund skubbet lykken
forbi den kognitive horisont.
Og det skyldes, vi tror, at vi er nødt til at få succes,
og så bliver vi lykkelige.
Men problemet er, at i hjernen er rækkefølgen modsat.
Hvis man kan hæve nogens positivitetsniveau i nuet,
så gennemlever hjernen, hvad vi kalder en lykkefordel,
hvilket vil sige, at den positive hjerne
præsterer betydeligt bedre
end den negative, neutrale, eller stressede gør.
Ens intelligens og kreativitet stiger, man får mere energi.
Det viser sig, at udfaldene af
alle forretningssituationer forbedres.
Er ens hjerne positiv, er den 31 procent mere produktiv,
end hvis den er negativ, neutral eller stresset.
Man er en 37 procent bedre sælger.
Læger er 19 procent hurtigere og
mere præcise i deres diagnosticering,
hvis de er positive fremfor negative, neutrale eller stressede.
Dette betyder, at vi kan vende formlen om.
Hvis vi kan finde ud af, hvordan man bliver positiv i nuet,
så virker vores hjerne bedre,
og vi kan arbejde hårdere, hurtigere og klogere.
Vi er nødt til at vende formlen på hovedet,
så vi kan se, hvad vores hjerner rent faktisk er i stand til.
For dopamin, som oversvømmer ens system, når man er positiv,
har to funktioner.
Det gør ikke kun en mere lykkelig,
det aktiverer også alle indlæringscentrene i hjernen,
hvilket lader en tilpasse sig verden anderledes.
Vi har fundet ud af, at man kan træne sin hjerne
til at blive mere positiv.
Ved at bruge kun to minutter hver dag i 21 dage
kan man faktisk omkode hjernen,
hvilket lader den fungere
mere optimistisk og med mere succes.
Vi har gjort dette i forskningen
i alle de virksomheder, jeg har arbejdet med,
fået dem til at skrive tre ting ned, som de er taknemmelige for,
21 dage i træk, tre nye ting hver dag.
Og efter de 21 dage
er der skabt et mønster i hjernen,
hvor man ikke kigger efter det negative, men det positive.
En dagbog om en positiv oplevelse, man har haft i det sidste døgn,
lader hjernen genopleve den.
Motion lærer din hjerne, at din opførsel gør en forskel.
Vi ser, at meditation lader din hjerne
komme ud over den kulturelle ADHD, der er blevet skabt ved, at vi
prøver at løse for mange opgaver ad gangen,
og tillader hjernen at fokusere på den nærværende opgave.
Og endelig, tilfældige venligheder er overlagte venligheder.
Vi får folk til, når de åbner deres e-mail,
at skrive en positiv e-mail,
der anerkender eller takker nogen i deres sociale støttenetværk.
Og ved hjælp af disse aktiviteter
og ved at træne hjernen, som man træner kroppen,
har vi set, at vi kan vende formlen for lykke og succes på hovedet
og derved skaber vi ikke blot en dominoeffekt af positivitet,
men også en sand revolution.
Mange tak.
(Bifald)