Я завжди шукаю можливість вести хроніку,
фіксувати та розповсюджувати історії про людей, простих людей.
Історії, які спонукають до переходу на новий рівень
без будь-якої сентиментальності,
історії, які ніколи не приховують найтемніше в нас.
Тому що я вірю в те, що найкрасивішими ми є тоді,
коли ми найбільш потворні.
Тому що саме в цей момент ми починаємо чітко розуміти, з якого ми тіста.
Як вже казав Кріс, я виріс у Нігерії
у 80-ті роки, з цілим поколінням тих студентів,
що виказували протест військовій диктатурі, з якою тепер покінчено.
Тож я був не один, нас було ціле покоління.
Але мені довелося дізнатися,
що світ ніколи не рятують великими справами, достойними месій,
а тільки простим збереженням тонких, м'яких, майже непомітних актів милосердя,
повсякденних добрих справ.
В ПАР є такий вираз: "убунту"
Убунту — це частина філософії, яка стверджує,
що єдиний спосіб для мене бути людиною — щоб інша людина
показала мені як у дзеркалі, що я — людина.
Але якщо ти такий самий як і я, тоді моя людяність подібна до вікна.
Я не дуже-то її бачу, не звертаю на це уваги.
До тих пір поки, знаєте, це як мертва комаха на склі.
Тоді раптом я помічаю її, і як правило, це завжди негативне враження.
Зазвичай це відбувається, коли в потоці машин я зриваюсь на когось,
хто намагається одночасно вести машину, пити каву,
відсилати імейли і щось занотовувати в блокнот.
Убунту насправді говорить,
що ми не можемо бути людяними без інших людей.
Це насправді дуже просто, але на практиці дуже важко.
І от я вирішив почати з кількох історій.
Я повинен розповісти вам кілька історій про виняткових людей,
і я вирішив почати зі своєї матері.
(Сміх)
Вона була надзвичайна.
Моя мати була англійкою.
Мої батьки познайомились в Оксфорді в 50-ті роки.
моя мати переїхала в Нігерію і стала там жити.
Зростом вона була півтора з чимось метра, дуже зухвала і справжня англійка.
Розповім вам, наскільки вона була англійкою, "була" — тому що зовсім недавно її не стало.
Вона приїхала відвідати мене до Каліфорнії, в Лос-Анджелес,
і ми поїхали в Малібу, який її невимовно розчарував.
(Сміх)
Ми пішли в рибний ресторан,
де наш столик обслуговував один серфінгіст, на ім'я Чед,
і ось він підходить, і мама питає:
"Чи є у вас якісь фірмові страви, юначе?"
І Чед каже: "Ну а то! Типу, в нас є це... лосось,
і він типу в такій скоринці, тіпа з васабі,
коротше, реальна тема!"
І мама повертається до мене і питає:
"Якою мовою він говорить?"
(Сміх)
Я відповідаю: "Англійською, мамо".
А вона похитує головою і каже:
"Ох ці американці, ми дали їм мову,
то чому вони її не використовують?"
(Сміх)
І ось, ця жінка, яка навернулась із англіканської церкви
до католицизму, коли вийшла заміж за мого батька,
а нема нікого завзятішого за тих, хто навернувся до католицизму,
вирішила викладати в сільських районах Нігерії,
особливо - серед жінок народності Іґбо,
розповідати про метод овуляції Біллінґа,
єдиний метод контрацепції, схвалений католицькою церквою.
Але вона не дуже добре говорила мовою Іґбо.
Тому вона брала мене з собою, щоб я перекладав.
Мені тоді було сім років.
(Сміх)
І ось, там ці жінки,
які ніколи не обговорюють місячні зі своїми чоловіками,
і я їм кажу: "Ну добре, а як часто у вас буває менструація?"
(Сміх)
Чи помічаєте ви якісь виділення?
(Сміх)
І наскільки сильно у вас набрякають зовнішні статеві органи?
(Сміх)
Вона б ніколи не визнала себе феміністкою,
моя мати, але вона завжди говорила:
"Все що чоловік може зробити, я можу виправити".
(Аплодисменти)
І коли мій батько пожалівся на це,
на те, що вона бере семирічне хлопчисько
на заняття з контрацепції, знаєте,
він їй казав: "Ти ж перетворюєш...
Ти його вчиш, як бути жінкою".
А вона відповідала: "Ну хтось же повинен його навчити".
(Сміх)
Ця жінка - під час війни в Біафрі,
ми опинились в зоні бойових дій.
Моя мати була з п'ятьма маленькими дітками.
Їй знадобився рік для того, щоб через один за другим табір для біженців
добратися до злітної смуги, з якої ми змогли би вилетіти з країни.
В кожному, без винятку, таборі для біженців їй доводилось чинити опір солдатам,
які хотіли забрати мого старшого брата Марка, якому було 9 років,
та зробити з нього неповнолітнього солдата.
Можете уявити цю півтораметрову жінку,
що протистоїть чоловікам зі зброєю, які хотіли нас вбити?
І за весь цей рік
моя мати жодного разу не розплакалась, ніколи.
Але коли ми були в аеропорту в Лісабоні,
чекаючи на виліт до Англії,
одна жінка побачила плаття, в яке була вдягнута моя мати,
яке було випрано стільки разів, що воно було майже прозорим,
з п'ятьма дітьми, що виглядали зголоднілими,
і вона підійшла і спитала мою матір, що сталося.
І та їй розповіла.
Тоді ця жінка витягла все з валізи,
і віддала весь свій одяг моїй мамі і нам,
навіть іграшки її дітей, що не дуже їх втішило.
(Сміх)
І це був єдиний раз, коли вона заплакала.
І я пам'ятаю, як багато років потому, я писав про свою матір,
і спитав її: "Чому ти тоді плакала?"
І вона сказала: "Знаєш, можна загартувати своє серце
проти будь-якого лиха і будь-якого жаху.
Але простий добрий вчинок зовсім незнайомої людини
здатний пробити цю броню".
Старі жінки в селі мого батька, після того як почалась ця війна,
вчили напам'ять імена кожного з полеглих
і співали погребальні пісні, складені з цих імен.
Погребальні пісні, сповнені такої туги, що, здавалося, спалює тебе вщент.
І вони співали ці пісні тільки під час саджання рису,
наче вони висаджували серця загиблих
в рисові поля.
Але коли наставали жнива,
вони співали пісні радості,
що були складені з імен кожного з дітей,
народжених у той рік.
А потім, в наступний сезон, коли вони співали погребальні пісні,
вони викидали з них стільки імен загиблих,
скільки народилося дітей.
І таким чином ці жінки дали початок багатьом змінам,
прекрасним змінам.
Чи знали ви, що до геноциду в Руанді,
зґвалтування та заміжжя
називались одним і тим самим словом?
Але сьогодні жінки заново вибудовують Руанду.
А ще, чи знали ви, що після апартеїду,
коли новий уряд прийшов у будівлю парламенту,
в них не було жіночих туалетів?
Що можна розуміти як те, що апартеїд
був цілком справою чоловіків.
Це все я говорю до того, що попри жах і смерть,
жінок ніколи не сприймають серйозно.
Їхня людяність ніколи не має для нас особливого значення.
Коли я ріс у Нігерії,
правильніше сказати не в Нігерії, тому що це занадто загально,
а в Урхобо, в тій частині країни, що належала народу Іґбо, звідки я родом,
там завжди були обряди ініціації для юнаків.
Чоловіків вчили бути чоловіками в тому, в чому ми не жінки,
ось у цьому була суть.
І багато залучених ритуалів включали вбивство, вбивство малих тварин,
і це продовжувалось, тому, коли мені виповнилось 13 -
і, я маю на увазі, що це має сенс, це була аграрна спільнота,
комусь треба було вбивати тварин,
не було ніяких Whole Foods, куди ви можете піти і купити кенгурячий стейк,
тому коли мені виповнилося 13, тепер була моя черга убити козла.
І я був дивною, чутливою дитиною, яка дійсно не могла зробити цього,
але я повинен був зробити це.
І я мусив зробити це самостійно.
Але мій друг, на ім'я Еммануель,
який був значно старшим за мене
і служив солдатом-хлопчиком під час війни у Біафрі,
вирішив піти зі мною.
Що ніби змусило мене почуватися добре,
тому що він бачив багато чого.
Коли я підростав, він любив розказувати мені
різні історії про те, як він втикав багнети у людей,
і їхні кишки випадали, але вони продовжували бігти.
Отже, цей хлопець іде зі мною.
Я не знаю, чи ви коли-небудь чули козла, чи бачили,
вони звучать як люди.
Ось чому трагедії називають "піснями козла".
Мій друг Бред Кесір каже, що ми не стали людьми,
поки не завели кіз.
У всякому разі, очі кози, як очі дитини.
тож коли я спробував вбити козла, я не зміг,
Еммануель нахилився, поклав руку на морду козла,
закрив йому очі, щоб мені не довелося в них дивитися,
коли я вбиватиму козла.
Це не було чимось надзвичайним, для хлопця, який стільки бачив,
і для якого вбивство козла мало б здаватися
такою повсякденною справою,
та все ж він зробив зусилля, щоб спробувати захистити мене.
Я був слюнтяєм.
Я дуже довго плакав.
І після цього він не сказав ні слова.
Він просто сидів і дивився, як я плачу цілу годину.
А тоді сказав мені:
"Це завжди буде важко, але якщо ти плакатимеш щоразу, як тепер,
то помреш від серцевого нападу.
Тільки знай, що іноді достатньо
просто знати, що це складно".
Звичайно, розмови про козлів спонукають мене думати про овець,
і не дуже позитивно.
(Сміх)
Так, я був народився через два дні після Різдва.
Тож, коли я був малим, я отримував торти і все решта,
але ніколи не отримував ніяких подарунків, бо народився через два дні після Різдва.
Мені були близько дев'яти років, мій дядько саме повернувся з Німеччини,
і ми приймали католицького священика,
мама розважала його за чаєм.
І раптом мій дядько спитав: "Де Крісові подарунки?"
А мама відповіла: "Не говорімо про це перед гостями".
Але він відчайдушно хотів показати, що він тільки-но повернувся,
тож покликав мене і мовив:
"Іди в спальню, в мою спальню,
і візьми все, що захочеш з моєї валізи.
Це твій подарунок на день народження".
Я впевнений - він думав, що я візьму собі книгу чи сорочку,
але я знайшов надувну овечку.
(Сміх)
Я вхопив її і побіг у вітальню,
тримаючи палець там, де його не мало б бути,
я розмахував цією гудячою овечкою довкола,
а мама дивилася на мене так, ніби от-от помре від шоку.
(Сміх)
А отець МакҐетрік був цілком спокійним.
просто помішав чай, глянув на мою матір і сказав:
"Все гаразд, Дафно, я шотландець".
(Сміх)
(Оплески)
У мої останні дні у в'язниці, після минулих 18 місяців,
моєму сусіду по камері - минулого року, першого року з тих 18 місяців –
моєму сусіду по камері було 14 років.
Його звали Джоном Джеймсом,
у ті дні, якщо член родини вчинив злочин,
військові утримували людей, як заставу,
допоки сім'я не виплатить штраф.
Тому тут була ця 14-річна дитина в камері смертників.
Не кожен у камері смертників був політичним в'язнем.
Там були деякі справді погані хлопці.
Він таємно проніс дві книжки з коміксами -
"Людина-павук" та "Людина Ікс".
Він був одержимий.
І коли він втомився читати їх,
то став навчати читанню людей в камері смертників,
по цих коміксах.
Я пам'ятаю, ніч за ніччю,
голоси усіх цих чоловіків, цих запеклих злочинців,
які гуділи довкола Джона Джеймса, переказуючи "Візьми це, Павуче!"
(Сміх)
Це неймовірно.
Я був дійсно стурбований.
Він не знав, що означала камера смертників.
Я був там два рази
і дуже боявся, що помру.
А він завжди сміявся і говорив:
"Годі, чоловіче, ми виберемося".
Тоді я казав: "Звідки ти знаєш?"
А він відповідав: "О, мені сорока на хвості принесла".
Вони вбили його.
Його прив'язали наручниками до стільця
і прибили його пеніс до стола шестидюймовим цвяхом,
потім залишили його там спливати кров'ю.
Ось так я потрапив у одиночну камеру, бо виказав свої почуття.
Усюди довкола нас є такі люди.
Люди з племені Іґбо говорили, що вони створили своїх власних богів.
Вони жили разом як спільнота
і могли висловлювати бажання.
Ці бажання передавали священику,
який знаходив ритуальний об'єкт
і робив відповідні жертвоприношення,
і для божества будувався храм.
Але якщо божество виходило з-під контролю і просило про людські жертви,
Іґбо знищували божество.
Вони зносили храм
і перестали промовляти ім'я божества.
Так вони дійшли до своєї людяності.
Кожного дня, усі ми тут присутні,
створюємо лютих богів,
і настав час, щоб ми їх знесли з постаментів
і забули їхні імена.
Для цього не треба багато.
Всього лиш визнати те, що серед нас, кожного дня -
ті з нас, хто може бачити - ми оточені такими людьми,
про яких я вам розповів.
Дехто з вас у цій кімнаті, дивовижні люди,
може бути дзеркалом для нашої власної людяності.
Я хочу завершити віршем американської поетеси Люсіль Кліфтон.
ВІрш називається "Узливання", він для мого друга Вусі,
який є десь у залі.
"Узливання,
Північна Кароліна, 1999.
Я дарую цій землі цього джина.
Я уявляю старого чоловіка, який плакав тут,
потайки від ока наглядача.
Він пропихає свій язик крізь дірку,
де мав би бути його зуб, якби він був цілий.
Його болить в тому місці, де мав би бути зуб,
де мала б бути його земля,
його дім, його дружина, його син, його вродлива донька.
Він витирає скорботу з обличчя
і прикладає спраглий палець до пересохлого язика,
і відчуває сіль.
Я називаю ім'я, яке могло б бути його іменем.
Це для тебе, старий.
Цей джин, ця солона земля".
Дякую.
(Оплески)