Ja uvek tražim načine kako bih zabeležio,
podelio i dokumentovao priče o ljudima, o običnim ljudima.
Priče koje nude preobražaj, koje naginju transcendenciji,
ali koje nikada nisu sentimentalne,
koje nikada ne zatvaraju oči pred onim što je u nama najmračnije.
Pošto zaista verujem da nikada nismo lepši
nego onda kada smo najružniji.
Jer to je trenutak kada shvatamo od čega smo napravljeni.
Kao što je Kris rekao, odrastao sam u Nigeriji
-- tokom osamdesetih --
koji su protestovali protiv vojne diktature, koja je kasnije i okončana.
Dakle, ja nisam bio jedini, postojala je čitava generacija sličnih meni.
Međutim, ono što sam shvatio,
bila je činjenica da svet nikada ne spasavaju veliki, mesijanski gestovi,
već akumulacija blagih, mekih, gotovo nevidljivih izraza saosećanja,
svakodnevnih izraza saosećanja.
U Južnoj Africi postoji fraza pod nazivom ubuntu.
Ubuntu potiče od filozofskog pogleda koji kaže
da je jedini način da budem human, ako u vama
vidim odraz svoje humanosti.
Ali ako ste slični meni, moja čovečnost je više nalik prozoru.
Ja ga ne vidim, ne obraćam na njega pažnju
sve dok se, znate, na njemu ne pojavi mrtva buba.
Tada ga iznenada primetim i to obično nije lep prizor.
To se uglavnom događa kada, u saobraćaju, opsujem
nekoga ko pokušava da vozi ispijajući kafu
i pišući e-mailove ili beleške.
Dakle, ono što ubuntu zaista govori
jeste da ne možemo biti čovečni bez postojanja drugih ljudi.
To je zaista veoma jednostavno, ali je, u stvari, i veoma komplikovano.
Zato sam mislio da bi trebalo da počnem sa nekim pričama.
Trebalo bi da vam ispričam nekoliko priča o izuzetnim ljudima,
pa sam mislio da bih mogao da počnem od moje majke.
(Smeh)
I ona je bila crna.
Moja majka je bila Engleskinja.
Roditelji su mi se upoznali u Oksfordu, tokom pedesetih,
i moja majka se preselila u Nigeriju.
Bila je visoka 158 cm, veoma energična i velika Engleskinja.
Evo koliko je moja majka velika Engleskinja -- ili koliko je bila, jer, nedavno je preminula.
Došla je jednom u Kaliforniju, u Los Anđeles da me poseti
i otišli smo do Malibua, za koji je smatrala da je veoma razočaravajuć.
(Smeh)
Potom smo otišli u riblji restoran,
u kome nas je posluživao surfer iz Čada.
Prišao nam je i moja majka je rekla,
"Da li biste nam nešto preporučili, mladiću?"
A momak iz Čada reče, "Normalno, imamo tog lososa,
koji je, kao urolan u neku koricu, kao od vasabija.
Vrh je."
Majka se okrenula ka meni i rekla,
"Koji to jezik on govori?"
(Smeh)
"Engleski. mama," rekao sam.
A ona odmahnu glavom i reče
"Oh, ti Amerikanci, pa dali smo im jezik.
Zašto ga ne koriste?"
(Smeh)
I tako je ova žena, koja je prešla iz Engleske crkve
u katolicizam kada se udala za moga oca --
a niko nije fanatičniji od katoličkog preobraćenika --
odlučila da, u ruralnim oblastima Nigerije,
posebno Igbo žene,
podučava Bilingsovoj ovulacijskoj metodi,
jedinoj kontraceptivnoj metodi koju je katolička crkva odobravala.
Ali, ona nije dobro govorila Igbo jezik.
Tako da je vodila mene da prevodim.
Bilo mi je sedam godina.
(Smeh)
Tu su, dakle, bile žene
koje nikada nisu razgovarale o svom ciklusu sa muževima
a ja bih ih pitao, "Pa, koliko često imate menstruaciju?"
(Smeh)
I da li primećujete neke izlučevine?
(Smeh)
A koliko vam je stidnica otečena?
(Smeh)
Moja majka sebe nikada ne bi smatrala feministkinjom,
ali je imala običaj da kaže,
"Sve što muškarac može da uradi, ja mogu da popravim."
(Aplauz)
A kada se moj otac žalio na ovu situaciju,
jer ona vodi sedmogodišnjeg dečaka
da podučava žene kontraceptivnoj metodi
rekao bi, "Jao, pretvorićeš ga...
naučičeš ga da bude žena."
Moja majka mu je odgovarala, "Pa, neko mora da ga nauči."
(Smeh)
Ta žena -- tokom nigerijskog građanskog rata,
doživeli smo taj rat.
Moja majka je bila sama sa petoro dece.
Provela je godinu dana po izbegličkim logorima,
dok nije stigla do uzletne piste sa koje smo mogli da napustimo zemlju.
U svakom logoru u kome smo bili, morala je da se suočava sa vojnicima
koji su hteli da regrutuju mog starijeg brata Marka, devetogodišnjaka,
u dečake-ratnike.
Možete li da zamislite ovu ženu, visoku 158cm,
kako se suprotstavlja naoružanim muškarcima koji hoće da nas ubiju?
Čitave te godine,
moja majka nijednom nije zaplakala, ni jedan jedini put.
Ali kada smo bili na aerodromu u Lisabonu,
neposredno pre leta za Englesku,
jedna žena je ugledala moju majku u haljini,
opranoj toliko puta da je postala gotovo prozirna,
sa petoro izgladnele dece.
Prišla je i upitala ju je šta se dogodilo.
Moja majka joj je sve ispričala.
Žena je ispraznila svoj kofer
i svu odeću je dala mojoj majci i nama,
kao i igračke svoje dece, kojoj se to nije baš mnogo dopalo, ali --
(Smeh)
Bio je to jedini put da je moja majka plakala.
Sećam se da sam, godinama kasnije, pisao o svojoj majci
i pitao sam je, "Zbog čega si tada plakala?"
Ona mi je odgovorila, "Znaš, srce možeš stegnuti
pred bilo kakvom nevoljom, bilo kakvim užasom.
Ali jednostavan gest dobrote, koji ti ukaže potpuni neznanac,
potpuno će te razoružati."
U očevom selu su starice, nakon rata,
pamtile imena svih pokojnika,
i pevale bi tužbalice, sastavljene od njihovih imena.
Tužbalice, toliko melanholične, da bi vam sledile srce.
Pevale su ih samo dok su sadile pirinač,
kao da su sejale srca mrtvih
u njega.
Ali, kada je došlo vreme žetve,
pevale bi radosne pesme,
sastavljene od imena dece
koja su se te godine rodila.
A kada bi sledeće godine, tokom setve, pevale tužbalice,
uklonile bi onoliko imena umrlih,
koliko se dece rodilo.
Na ovaj način, ove žene su donosile ogromnu transformaciju,
divnu transformaciju.
Da li ste znali da je, pre genocida u Ruandi,
silovanje i brak
označavala jedna ista reč?
Ali danas, žene ponovo grade Ruandu.
Da li ste znali i to da, po završetku aparthejda,
kada je nova vlada ušla u zgradu parlamenta,
nije bilo ženskih toaleta u zgradi?
Što bi, izgleda, trebalo da znači da je aparthejd
u potpunosti bio muški posao.
Poenta je da se, uprkos užasu, uprkos smrti,
žene nikada ne računaju.
Njihova čovečnost nam, izgleda, nije mnogo bitna.
Dok sam odrastao u Nigeriji --
mada ne bi trebalo da kažem u Nigeriji, jer je to suviše uopšteno,
već u Urhobu, lgbo delu zemlje, odakle potičem,
uvek su postojali rituali prelaska za mladiće.
U suštini, muškarci su učeni da budu muškarci, na način koji
ih razdvaja od žena.
Mnogi rituali su uključivali ubijanje, ubijanje malih životinja,
i odrastajući, kada sam napunio 13 godina --
mislim, to je imalo smisla, bila je to poljoprivredna zajednica,
neko je morao da ubija životinje,
nije bilo Whole Foods marketa u kome ste mogli da kupite šniclu od kengura --
tako je, kada sam napunio 13 godina, došao red da ubijem kozu.
Ja sam bio čudno, osetljivo dete, koje to nije moglo da uradi,
ali sam ipak morao.
I trebalo je to da uradim sam.
Međutim, jedan moj prijatelj, po imenu Emanuel,
koji je bio dosta stariji od mene,
i koji je bio dečak-ratnik tokom građanskog rata,
odlučio je da krene sa mnom.
To mi je, na neki način, pomoglo da se osećam bolje,
jer je on dosta toga video.
Dok sam odrastao, on mi je pričao
priče o tome kako je ubadao ljude bajonetom,
i kako su oni nastavljali da trče iako im je utroba ispadala.
I tako je ovaj momak pošao sa mnom,
ali, ne znam da li ste nekada čuli ili videli kozu --
one zvuče kao ljudska bića,
zbog toga tragedije nazivamo "kozjom pesmom."
Moj prijatelj Bred Kesler kaže da nismo postali ljudi
sve dok nismo počeli da čuvamo koze.
U svakom slučaju, kozje oči su poput dečijih.
Kada sam pokušao da ubijem kozu i nisam mogao to da uradim,
Emanuel se sagnuo, zatvorio joj je usta rukom,
i prekrio joj oči, tako da ne moram da je gledam,
dok je ubijam.
To nije delovalo kao nešto posebno, jer je ovaj momak, koji je toliko toga video,
i koji je -- kome je ubijanje koze sigurno delovalo
kao neka svakodnevna stvar,
ipak osetio potrebu da me zaštiti.
Bio sam kukavica.
Plakao sam jako dugo.
Posle svega, on nije rekao ni reč,
samo je sedeo i posmatrao me kako plačem čitav sat vremena.
Nakon toga mi je rekao,
uvek će biti teško, ali ako svaki put budeš tako plakao,
srce će ti prepući i umrećeš.
Samo znaj, da je ponekad dovoljno
saznanje da je to zaista teško.
Naravno, priča o kozama me je podsetila na ovce,
i to ne u pozitivnom smislu.
(Smeh)
Ja sam rođen dva dana nakon Božića.
I tako sam, znate, odrastajući, imao tortu i sve ostalo,
ali nikada nisam dobijao poklone, jer -- rođen sam dva dana posle Božića.
Kada mi je bilo oko devet godina, ujak mi se tek vratio iz Nemačke,
i jedan katolički sveštenik nas je posetio.
Moja majka ga je ugostila čajem,
a moj ujak je iznenada rekao, "Gde su Krisovi pokloni?"
Majka mu reče, "Nemoj o tome pred gostima."
Ali on je očajnički želeo da pokaže da se upravo vratio,
tako da me je pozvao i rekao,
"Idi u sobu, u moju sobu.
I uzmi šta god poželiš iz kofera.
To je tvoj rođendanski poklon."
Siguran sam da je pomislio da ću uzeti knjigu ili košulju,
ali ja sam našao ovcu na naduvavanje.
(Smeh)
Naduvao sam je i utrčao sa njom u dnevnu sobu,
držeći prst tamo gde mu nije mesto,
Mahao sam unaokolo tom ovcom, koja je šuštala,
a moja majka je delovala kao da će umreti od šoka.
(Smeh)
Otac Mekgetrik je bio savršeno miran,
samo je promešao čaj, pogledao moju majku i rekao,
"U redu je, Dafne, ja sam Škotlanđanin."
(Smeh)
(Aplauz)
Tokom poslednjih dana u zatvoru, poslednjih 18 meseci,
moj cimer -- tokom poslednje godine, odnosno, prve godine poslednjih 18 meseci --
moj cimer je imao 14 godina.
Ime mu je bilo Džon Džejms,
a u to vreme bi vojska, ukoliko je neki član porodice
počinio zločin, uhapsila vas kao taoca,
sve dok se vaš rođak ne preda.
I tako je ovog četrnaestogodišnjaka čekala smrtna kazna.
Nisu svi osuđenici na smrt bili politički zatvorenici --
među njima je bilo nekih jako loših ljudi.
Ovaj dečak je prokrijumčario dva stripa --
Spajdermena i strip X-men.
Bio je opsednut.
A kada se zasitio od čitanja,
počeo je da uči osuđenike na smrt da čitaju
iz ovih stripova.
Sećam se kako su se, iz noći u noć,
mogli čuti ovi ljudi, ovi okoreli zločinci,
kako zbijeni oko Džona Džejmsa, izgovaraju, "Eto ti ga na, Spajdi!"
(Smeh)
Neverovatno.
Bio sam vrlo zabrinut.
On nije znao šta znači smrtna kazna.
Ja sam bio dva puta u zatvoru
i strašno sam se plašio da ću umreti.
Ali, on bi se uvek nasmejao i rekao,
"Ma hajde, čoveče, izvući ćemo se."
Ja bih mu odgovorio, "Kako znaš?"
A on bi uzvratio, "Ma, čuo sam glasine."
Ubili su ga.
Vezali su ga lisicama za stolicu,
i ekserom od petnaest santimetara su mu zakucali penis za sto.
Onda su ga ostavili da iskrvari do smrti.
Tako sam završio u samici, jer sam pokazao svoja osećanja.
Svuda oko nas postoje ovakvi ljudi.
Igbo su govorili kako su sami stvorili svoje bogove.
Istupali su kao zajednica,
i tako bi izrazili svoju želju.
Njihova bi želja tad bila izneta pred sveštenika
koji bi potom pronašao ritualni predmet,
i određena žrtva bi bila prineta,
a za boga bi bio podignut hram.
Ali, ako bi bog postao samovoljan i ako bi tražio ljudske žrtve,
Igbo bi ga uništili.
Srušili bi hram,
i prestali da izgovaraju ime toga boga.
Tako bi ponovo osvajali svoju ljudskost.
Svi mi ovde, svakoga dana,
podiženo bogove koji su postali osioni,
i vreme je da počnemo da ih rušimo
i zaboravljamo njihova imena.
To ne zahteva mnogo.
Sve što je potrebno jeste da, svakoga dana, prepoznajete među nama
nekolicinu nas koja vidi da smo okruženi ljudima poput
ovih o kojima sam vam pričao.
Među vama, u ovoj prostoriji, ima neverovatnih ljudi
koji nam svima nude ogledalo naše sopstvene ljudskosti.
Želeo bih da završim pesmom jednog američkog pesnika po imenu Lusil Klifton.
Naslov ove pesme je "Pijanka", i posvećujem je mome prijatelju Vusi
koji je ovde negde u publici.
"Pijanka "
Severna Karolina, 1999.
"Nudim ovoj zemlji, ovaj džin.
Zamišljam starca kako ovde plače,
izvan vidokruga nadzornika.
On gura jezik kroz rupu
gde bi mu stajali zubi, da je i dalje čitav.
Boli ga to mesto gde bi mu bili zubi,
gde bi mu bila zemlja,
i njegov dom, žena, sin, njegova prelepa kći.
On briše tugu sa lica,
i stavlja žedni prst na svoj ožedneli jezik,
i kuša so.
Ja dozivam ime kojim bi se mogao zvati,
ovo je za tebe, starče.
Ovaj džin, ova slana zemlja."
Hvala vam.
(Aplauz)