Aš visada ieškau būdų užfiksuoti,
pasidalinti ir dokumentuoti istorijas apie žmones, eilinius žmones.
Istorijas, parodančias pasikeitimus, pakylančius virš kasdienybės,
tačiau jos nėra sentimentalios,
jos niekada nenusigręžia nuo tamsiausių dalykų, slypinčių mumyse.
Nes aš įsitikinęs, kad mes esame gražiausi tada,
kai esame bjauriausi.
Nes tik tą akimirką mes išties sužinome, iš ko esame sutverti.
Kaip Krisas minėjo, aš užaugau Nigerijoje,
kaip ir visi 80-ųjų kartos
studentai, protestavę prieš karinę diktatūrą, kuri galiausiai baigėsi.
Tad ten nebuvau vien aš, ten buvo visa mūsų karta.
Ir aš supratau,
kad pasaulis gelbėjamas ne grandioziniais, mesijo veiksmais,
bet visuma švelnių, malonių, beveik nepastebimų atjautos apraiškų,
kasdienių gailestingumo apraiškų.
Pietų Afrikoje naudojamas žodis ubuntu.
Ubuntu kilęs iš filosofijos, kuri teigia,
kad vienintelis būdas man būti žmogumi yra tau atspindėti
mavo žmogiškumą man atgal.
Bet jei tu toks kaip aš, tai mano žmogiškumas primena langą.
Aš jo nematau, aš nekreipiu į jį dėmesio tol,
kol nepamatau, žinote, tarsi negyvo vabalo ant stiklo.
Staiga aš jį pamatau ir paprastai tai nėra gerai.
Taip būna, kai aš vairuodamas plūstu
tą, kuris bando vairuoti gerdamas kavą,
siųsdamas elektroninius laiškus ir kažką žymėdamasis.
Tad ubuntu iš tikrųjų teigia,
kad neįmanoma mums būti žmonėmis be kitų žmonių.
Tai labai paprasta, bet kartu ir labai sudėtinga.
Aš pamaniau, kad pradėsiu nuo kelių istorijų.
Aš turėčiau papasakoti apie nepaprastus žmones,
tad pamaniau, kad pradėsiu nuo savo motinos.
(Juokas)
Ji buvo taip pat tamsiaodė.
Mano motina buvo anglė.
Mano tėvai susitiko Oksforde šeštame dešimtmetyje,
mama persikraustė į Nigeriją ir ten apsigyveno.
Jos ūgis buvo maždaug metras šešiasdešimt, ji labai narsi ir tikra anglė.
Štai kokia anglė mano mama yra -- tiksliau buvo, ji neseniai mirė.
Ji atvyko į Los Andželą, Kaliforniją manęs aplankyti
ir mes nuvykome į Malibu, kuriuo ji stipriai nusivylė.
(Juokas)
Mes užėjome į žuvies restoraną,
ten mus aptarnavo banglentininkas Čadas.
Jis prie mūsų priėjo ir mama jo paklausė:
"Ar turite ko nors ypatingo, jaunuoli?"
Čadas atsakė, "Žinoma, mes turime, kaip ten tą, lašišą,
kuri apvoliota, na tuose, wasabi džiuvėsėliuose.
Visiškai nerealu."
Mano mama atsisuko į mane ir paklausė:
"Kokia kalba jis šneka?"
(Juokas)
Aš atsakiau "Angliškai, mama."
Ji papurtė galvą ir pasakė:
"Ech tie amerikiečiai, mes jiems davėme kalbą.
Kodėl jie jos nevartoja?"
(Juokas)
Štai ši moteris, atsivertusi iš anglikonų Bažnyčios
į katalikybę, kuomet ištekėjo už mano tėvo --
ir nėra fanatiškesnio už katalikų naujatikį --
nusprendė Nigerijos kaimo vietovėse mokyti,
ypač Igbo moteris,
Bilingo ovuliacijos metodo,
kuris buvo vienintelis katalikų Bažnyčios pripažintas gimstamumo kontrolės būdas.
Bet ji nelabai mokėjo Igbo kalbą.
Tad pasiimdavo mane vertėjauti.
Man buvo septyneri.
(Juokas)
Įsivaizduokite moteris,
kurios nėra kalbėję apie menstruacijas su savo vyrais,
ir mane klausiantį jų, "Na, kaip dažnai jums būna mėnesinės?"
(Juokas)
Ar jūs pastebite kokias nors išskyras?
(Juokas)
Ar smarkiai patinusi jūsų vulva?
(Juokas)
Ji savęs niekada nelaikė feministe,
bet mama mėgdavo sakyti,
"Viską, ką gali padaryti vyras, aš galiu sutaisyti."
(Plojimai)
Mano tėvas buvo nepatenkintas tuo,
kad ji pasiima septynerių metų amžiaus berniuką
mokyti gimstamumo kontrolės.
Jis sakydavo, "Tu jį verti,
tu mokai jį būti moterimi."
Mano mama atsakydavo, "Kažkas turi tai padaryti."
(Juokas)
Ši moteris -- per pilietinį karą
mes buvome pačiame jo sukūryje.
Tai buvo mano mama su penkiais mažais vaikais.
Jai prireikė vienerių metų, iš vienos pabėgelių stovyklos į kitą,
pasiekti aerodromą, kur mes galėjome išskristi iš šalies.
Kiekvienoje pabėgelių stovykloje jai reikėjo grumtis su kareiviais,
norinčiais atimti mano vyresnįjį broliuką Marką, kuriam buvo devyneri,
ir paversti jį vaiku-kareiviu.
Ar galite įsivaizduoti šią nedidukę moterį
stojančią prieš ginkluotus kareivius, norinčius mus nužudyti?
Per visus tuos metus
mano mama neverkė, nė karto.
Bet kai mes buvome Lisabonoje, aerouoste
ir rengėmės skristi į Angliją,
viena moteris pamatė mano mamą, vilkinčią suknele,
kuri buvo skalbta tiek kartų, kad buvo beveik permatoma,
su penkiais iš bado sulysusiais vaikais.
Ji priėjo ir paklausė, kas mums nutiko.
Mama viską jai papasakojo.
Ta moteris ištuštino savo lagaminą
ir atidavė visus drabužius mano mamai, o mums
savo vaikų žaislus, nors šie ir nebuvo labai patenkinti, bet ---
(Juokas)
Tai buvo vienintelis kartas, kai ji verkė.
Po daugelio metų aš rašiau apie savo motiną
ir paklausiau jos "Kodėl tu tada verkei?"
Ji atsakė, "Žinai, tu gali užgrūdinti savo širdį
prieš bet kokius rūpesčius, prieš bet kokius baisumus.
Bet paprasčiausias nepažįstamojo gerumas
tave sukrės."
Po karo pagyvenusios mano tėvo kaimo moterys
įsimindavo visų žuvusiųjų vardus
ir dainuodavo raudas, sudarytas iš tų vardų.
Raudas tokias liūdnas, kad jos tiesiog degindavo.
Jos jas dainuodavo tik sodindamos ryžius,
tarsi norėdamos įskiepyti mirusiųjų širdis
į ryžių grūdus.
Bet atėjus derliaus nuėmimo metui
jos dainuodavo linksmas dainas,
sudarytas iš vardų vaikų,
gimusių tais metais.
Sekantį sėjos sezoną dainuodamos raudas
jos išimdavo iš jų tiek mirusiųjų vardų,
kiek vaikų gimė tais metais.
Tokiu būdu šios moterys parodydavo pokyčius,
gražius pokyčius.
Ar žinote, kad prieš genocidą Ruandoje
žodis, reiškiantis išprievartavimą, buvo toks pats
kaip ir reiškiantis vedybas?
Bet šiandien moterys atstato Ruandą.
Ar žinote, kad pasibaigus apartheidui
ir vyriausybei įsikėlus į naujus rūmus
ten nebuvo tualetų moterims?
Tai leidžia manyti, kad apartheidas
buvo grynai vyrų reikalas.
Visa tai byloja, kad nepaisant siaubo, nepaisant mirties
į moteris nėra atsižvelgiama.
Jų žmogiškumas mums ne daug reiškia.
Kai aš augau Nigerijoje --
aš neturėčiau sakyti Nigerijoje, nes tai labai abstraktu,
o Urhobo, Igbo dalyje, iš kur ir esu kilęs.
Ten vykdavo įšventinimo ritualai jaunuoliams.
Vyrai buvo mokomi būti vyrais nemoteriškais būdais,
jei taip galima pasakyti.
Daugelis ritualų buvo susiję su žudymu, mažų gyvūnų žudymu,
tad kai man sukako 13 --
noriu pabrėžti, tai buvo logiška, buvome žemdirbių bendruomenė,
kažkas turėjo skersti gyvulius,
nebuvo parduotuvės, kur galėtum nusipirkti kengūros steiką --
tad kai man suėjo 13, buvo mano eilė užmušti ožį.
Aš buvau tas keistas, jautrus vaikas, kuris negalėjo to padaryti,
bet aš privalėjau.
Aš turėjau tai atlikti vienas.
Bet mano draugas, vardu Emanuelis,
kuris buvo ženkliai vyresnis už mane
ir kuris buvo vaikas-kareivis per pilietinį karą,
nusprendė eiti kartu su manimi.
Tai mane padrąsino,
nes jis buvo matęs daug dalykų.
Kai augau, jis man pasakodavo
istorijas apie tai, kaip jis nudurdavo žmones,
kaip jų žarnos iškrisdavo, bet jie nenustodavo bėgti.
Tad jis ėjo su manimi.
Aš nežinau, ar jūs esate matę ar girdėję ožį --
jų balsas primena žmogaus,
todėl mes ir vadiname tragedijas "ožio daina".
Mano draugas Bredas Kesleris sako, kad mes netapome žmonėmis,
kol nepradėjome laikyti ožkų.
Tai va, ožio akys labai primena vaiko akis.
Tad kai aš pabandžiau užmušti ožį, bet niekaip neprisiverčiau,
Emanuelis pasilenkė uždėjo ranką ožiui ant snukio
ir uždengė akis, kad aš jų nematyčiau,
kol jį užmušiu.
Tai atrodė menkniekis, tiek mačiusiam vaikinui,
kuriam paskersti ožį turėjo būti
toks kasdienis įvykis,
tačiau jis rado savyje būdą apsaugoti mane.
Aš buvau ištižėlis.
Aš verkiau labai ilgai.
Po viso to jis netarė nė žodžio,
tiesiog sėdėjo ir žiūrėjo, kaip aš visą valandą verkiu.
Tada jis man pasakė,
kad tai visada bus sunku, bet jei aš visą laiką taip verksiu,
mano širdis neatlaikys.
Tiesiog žinok, kad kartais užtenka
paprasčiausiai žinoti, kad sunku.
Aišku, kalbėjimas apie ožius verčia mane galvoti apie avis,
ir ne visai iš teigiamos pusės.
(Juokas)
Aš gimiau dvi dienos po Kalėdų.
Tad kai augau, žinote, būdavo tortas ir visa kita,
bet aš niekad negaudavau dovanų, nes buvau gimęs dvi dienos po Kalėdų.
Man buvo devyneri, mano dėdė buvo atvykęs iš Vokietijos
ir pas mus viešėjo katalikų kunigas,
mano mama vaišino jį arbata,
kai staiga mano dėdė paklausė, "Kur Kriso dovanos?"
Mano mama atsakė, "Nekalbėk apie tai prie svečių."
Bet jis būtinai norėjo pasirodyti kaip ką tik sugrįžęs,
tad pasikvietė mane ir pasakė,
"Eik į miegamąjį, mano miegamąjį.
Pasiimk iš lagamino ką tik nori.
Tai tavo gimtadienio dovana."
Aš įsitikinęs, kad jis manė, jog paimsiu knygą ar marškinėlius,
bet aš radau pripučiamą avį.
(Juokas)
Aš ją pripūčiau ir nulėkiau į svetainę,
mano pirštas buvo ten, kur neturėjo būti,
aš mojavau ta zvimbiančia avimi,
o mano mama, rodėsi, tuoj gaus širdies smūgį.
(Juokas)
Bet Tėvas Makgetrikas atrodė absoliučiai ramus,
jis tiesiog pamaišė arbatą, pažvelgė į mano mamą ir pasakė,
"Nieko tokio Dafne, aš škotas."
(Juokas)
(Plojimai)
Paskutinėmis mano įkalinimo dienomis, paskutinius 18 mėnesių
mano kameros draugas -- paskutiniais metais, pirmuosius paskutinių 18 mėnesių metus --
mano kameros draugui buvo 14 metų.
Jo vardas buvo Džonas Džeimsas.
Tais laikais, jei šeimos narys nusikalsdavo,
kariuomenė laikydavo tave kaip įkaitą,
kol šeima pasiduodavo.
Tad šis 14 metų vaikis kalėjo mirtininkų kameroje.
Ne visi šioje kalėjimo dalyje buvo politiniai kaliniai --
ten buvo ir tikrai blogų žmonių.
Jis slapta buvo įsinešęs dvi komiksų knygas --
Žmogų Vorą ir X-men'us.
Jis buvo tiesiog apsėstas.
Kai pavargdavo skaityti,
jis pradėdavo mokyti kitus mirtininkus skaityti
naudodamasis šiais komiksais.
Aš prisimenu kaip kiekvieną naktį
galėdavai girdėti šiuos vyrus, kietaširdžius nusikaltėlius,
susibūrusius aplink Džoną Džeimsą ir deklamuojančius, " Še tau, Vore!"
(Juokas)
Tai neįtikėtina.
Aš buvau susirūpinęs.
Jis nežinojo, ką reiškia mirtininkų kamera.
Aš ten buvau du kartus
ir siaubingai bijojau, kad man teks mirti.
Bet jis visada juokdavosi ir sakydavo,
"Baik, žmogau, mes išsikapstysim."
Aš atsakydavau, "O iš kur tu žinai?"
Jis atšaudavo, "Girdėjau tokius gandus."
Jie jį nužudė.
Jie prirakino jį prie kėdės,
prismeigė jo penį prie stalo su 20 centimetrų ilgio vinimi
ir paliko mirtinai nukraujuoti.
Taip aš atsidūriau vienutėje, nes išliejau savo jausmus.
Visur aplink mus yra tokių žmonių.
Igbo sakydavo, kad jie susikuria savo dievus.
Jie susiburia kaip bendruomenė
ir išreiškia savo norus.
Jų norai perduodami dvasininkui,
kuris suranda ritualinį objektą,
būna aukojamos atitinkamos aukos
ir statoma šventykla dievui.
Bet jei dievas tampa nevaldomas ir pradeda reikalauti žmogaus aukos,
Igbo sunaikina dievą.
Jie sugriauna šventyklą
ir nustoja minėti dievo vardą.
Taip jie atgauna savo žmogiškumą.
Kasdien kiekvienas iš mūsų
sukuriame dievus, kurie pradeda siautėti,
ir mums laikas juos nuversti
ir pamiršti jų vardus.
Tam nereikia nieko ypatingo.
Tereikia kasdien savo tarpe atpažinti tuos,
kurie geba matyti, mes esame apsupti žmonių,
tokių, apie kuriuos pasakojau.
Tokių yra ir šioje salėje, nuostabių žmonių,
kurie atspindi mums mūsų pačių žmogiškumą.
Aš norėčiau užbaigti amerikiečių poetės Lucille Clifton eilėraščiu.
Eilėraštis vadinasi "Vyno aukojimas" ir jį skiriu savo draugui Vusi,
kuris yra čia, kažkur salėje.
"Vyno aukojimas",
Šiaurės Karolina, 1999.
"Aš aukoju šiai žemei šį džiną.
Aš įsivaizduoju čia verkiantį senį,
nematomą prižiūrėtojui.
Jis iškiša liežuvį pro skylę,
kur turėtų būti dantis, jei jis būtų sveikas.
Skauda toje vietoje, kur turėtų būti dantys,
kur turėtų būti jo žemė,
jo namas, jo žmona, jo sūnus, jo gražuolė dukra.
Jis nubraukia sielvartą nuo savo veido,
ir paliečia ištroškusiu pirštu savo ištroškusį liežuvį,
pajunta sūrumą.
Aš šaukiu vardą, kuris galėtų būti jo,
tai tau, seni.
Šis džinas, ši sūri žemė."
Ačiū.
(Plojimai)