(Zene)
(Taps)
Trevor Copp: Amikor a “Dancing with the Stars” először került műsorra,
nem pont ezt láthattuk.
(Nevetés)
Jeff és én főállású társastáncoktatók voltunk,
amikor megjelent a híres tv-műsor.
Hihetetlen volt.
Mikor eddig a foxtrotról beszéltünk,
az emberek az eredeti jelentés miatt értetlenül néztek: ugrándozó rókák?
(Nevetés)
A műsor után viszont már ők magyarázták nekünk,
hogyan kell a “feather step” lépést jól csinálni.
Teljesen elképedtünk.
A műsorban részletesen bemutatták az összes társastáncot,
amelyet tanítottunk:
azt, hogy miért más a salsa, mint a versenyrumba,
hogy miért lett népszerűbb a tangó, mint a keringő.
Mindez egy csapásra a köztudatba került.
Minden megváltozott.
De egy időben a lelkesedésünkkel –
mert hirtelen menők lettünk –,
(Nevetés)
fenntartásaink is voltak.
Miért pont most jöttek elő ezzel?
Jeff Fox: Mikor Trevor és én
továbbképzéseken vagy szabadidőnkben találkoztunk,
mindig megtáncoltattuk egymást, és néha cseréltünk,
hogy ne mindig csak az egyikőnk vezessen.
Kitaláltunk egy rendszert, melyben felcseréltük a szokásos
vezető-követő szerepet.
Felváltva táncoltuk mindkettőt.
Mikor egy kisebb fesztiválon egy előadás részeként
így táncoltunk,
fontos visszajelzést kaptunk.
Lisa O’Connell, egy drámaíró iskola dramaturgja és igazgatója,
félrehívott minket, és azt kérdezte:
“Tudjátok, hogy ennek micsoda politikai színezete van?”
(Nevetés)
Ezután nyolc évig dolgoztunk együtt egy olyan darabon,
amely nemcsak továbbfejlesztette a szerepcserés ötletünket,
de bemutatta, milyen hatása van,
ha egy adott szerepbe kényszerítenek,
és ami még rosszabb,
ha ez alapján definiálnak minket.
TC: A klasszikus latin és standard táncok ugyanis
nem csak táncok.
Egyfajta gondolkodásmódot, életérzést,
az emberek egymáshoz fűződő viszonyát,
egy korszak értékeit közvetítik.
Egyvalami ugyanakkor mindig ugyanaz maradt:
a férfi az, aki vezet,
a nő pedig az, aki követ.
Ez így van a salsában, a tangóban:
a férfi vezet, a nő követ.
Nemi szerepekre nevelnek.
Nem csak táncolni tanulunk meg,
megtanuljuk, hogyan legyünk férfiak, és hogyan legyünk nők.
Régi idők lenyomata ez.
Bár az emléktárgyainkat sem dobjuk el,
tudatosítanunk kell, hogy a múlthoz tartoznak,
mi viszont a jelenben élünk.
Mint mikor Shakespeare-t olvasunk:
tiszteld, éld át, de tudd, hogy a múlt része.
Nem azt mutatja be, hogyan gondolkodunk manapság.
Így azt kérdeztük magunktól:
ha lecsupaszítjuk,
mi a páros tánc lényege?
JF: Nos, a páros tánc lényege:
az egyik fél vezet, a másik fél követ.
A rendszer ugyanaz, függetlenül attól, ki melyik szerepet játssza.
A mozgás törvénye magasról tesz a nemekre.
(Nevetés)
Ha hozzányúlunk a mostani formájához,
olyanná kell tennünk, hogy kifejezze,
milyen most, 2015-ben élni.
Amikor a táncot nézzük, ne csak azt vegyük észre, ami ott van,
hanem azt is, ami nincs.
Mindig csak egy férfi és egy nő táncol.
Együtt.
Csak ketten.
Mindig.
Azonos nemű, nemi nonkonformista párosítások nem léteznek.
A legelismertebb nemzetközi táncversenyek világában
ritkán ismerik el az azonos nemű párosokat.
Sőt, sok esetben
ezt teljesen tiltják is a szabályok.
TC: Ha beütik a Google képkeresőbe: “professzionális latin táncos”,
megpróbálhatnak valódi latínókat keresni köztük.
(Nevetés)
Napokat lehet ezzel eltölteni.
Amit találni fognak: fehér, heteroszexuális orosz táncosok tömege,
mahagónibarnára sminkelve.
(Nevetés)
Nincsenek köztük feketék, se ázsiaiak,
se vegyes rasszú párosok.
Alapvetően nincsenek köztük nem fehér emberek.
A fehér, heteroszexuális párosokat illetően pedig követelmény:
a nő nem lehet magasabb,
a férfi nem lehet alacsonyabb.
A nő nem lehet dominánsabb,
a férfi gyengédebb.
Ha a társastáncot,
párbeszéddé alakítanánk,
majd betennénk egy filmbe,
sosem fogadnánk el a kultúránk részeként.
A férfi irányít, a nő csak követ.
Nincs olyan hetero- vagy homoszexuális kapcsolat,
amire azt mondanánk, hogy ilyen formában egészséges és működőképes lehet.
Aztán valahogy mégis.
Főműsoridőbe tesszük, kicsit kisminkeljük,
szórunk rá egy kis csillámot, mozgásként és nem szövegként nézzük,
és, mint a kultúránk része,
nézzük és megtapsoljuk.
Megtapsoljuk saját jelenlétünk hiányát.
Hisz olyan sokfajta ember nincs jelen a társastáncban.
(Zene)
(Taps)
JF: Most azt látták, hogy két férfi táncol együtt.
(Nevetés)
És arra gondoltak közben,
hogy ez egy kicsit fura.
Érdekes, tetszetős is akár,
de egy kicsit akkor is fura.
Az azonos nemű párosok táncát kedvelő közönség is azt mondja,
hogy bár az ilyen tánc is lehet dinamikus, erőteljes, izgalmas,
de valahogy nem teljesen stimmel.
Esztétikailag nézve,
ha Alida és én felvesszük a klasszikus tánctartást,
azt gyönyörűnek tartjuk.
(Nevetés)
Ezt miért nem?
(Nevetés)
Az az általános nézet, miszerint a vezető a magasabb, a férfias,
a követő az alacsonyabb, és a nőies,
sok mindent meghatároz.
TC: Teljesen más megvilágításba akartuk helyezni a táncot.
Megtartani a vezetés-követés alapelvét,
de elvetni azt, hogy ez nemi szerepekhez kötődjön.
Mi lenne, ha a vezetés-követés szerepét megcserélnénk
a páros tagjai között.
Majd visszacserélnénk.
Úgy alakítanánk, mint egyfajta beszélgetést,
mikor is hol hallgatunk, hol beszélünk, mint a valóságban.
Mi lenne, ha eszerint táncolnánk?
Ezt “váltakozó vezetésű táncnak” hívjuk.
JF: Nézzük meg egy latin tánccal,
a salsával.
Salsában van egy kulcsfontosságú lépés, amit cross-body leadnek hívnak.
Az improvizáció végét jelezzük vele.
Nehéz lehet elképzelni annak, aki nem jártas a témában,
ezért inkább megmutatjuk.
Még egyszer a gyengébbek kedvéért.
(Nevetés)
Nézzük még egyszer,
szép lassan.
Ha ebben a táncban szeretnék váltakozó vezetést alkalmazni,
akkor ez pont az a lépés,
ahol a szerepek könnyen felcserélhetők.
A követő személy könnyen átveheti a vezetést,
illetve a vezető személy is átadhatja a szerepét.
A lépés így dupla cross-body lead-dé alakul.
Nézzük lassítva.
Most pedig nézzük, hogyan táncoltuk a nyitó jelenetben.
Ezzel az egyszerű trükkel a tánc diktátumból
párbeszéddé alakul.
Bárki vezethet. Bárki követhet.
Ami még fontosabb, bármikor cserélhetünk szerepet.
Ez csak egy példa arra, hogyan alkalmazhatjuk ezt a technikát,
és ha nyitottan állunk hozzá, bármi megtörténhet.
TC: Nézzük, hogyan alkalmazható a váltakozó vezetés a keringőnél.
Mint említettük,
ez nem csak a szerepek megcseréléséről szól.
Egyfajta gondolkodásmód,
ami által a tánc maga is eredményesebbé válhat.
Tehát a keringő.
A keringő forgó tánc.
A vezető szempontjából ez azt jelenti,
hogy a tánc felében hátrafelé lépdelünk,
teljesen vakon.
A követő pozíciója miatt pedig
valójában egyik táncos sem látja, merre is haladnak.
(Nevetés)
Tehát, ott állunk a terem közepén,
és egy ilyen elindul felénk.
JF: Grrrrrrrrrr!
(Nevetés)
TC: Tényleg sok baleset történik
a vakon vezetésből adódóan.
De mi lenne, ha a páros tagjai
egy pillanatra szerepet cserélhetnének?
Sok baleset elkerülhető lenne.
Ha a tánc során végig egyvalaki vezetne, de lehetséges lenne egy-egy ilyen csere,
sokkal biztonságosabban táncolhatnánk,
ugyanakkor új távlatokat is nyitnánk a keringő történetében.
Mert a fizika magasról tesz a nemekre.
(Nevetés)
JF: Táncoltunk már így klubokban, kongresszusi központokban,
és a Lisával létrehozott “Első tánc” c. darab keretein belül,
Észak-Amerika és Európa színpadain is.
Az élmény mindig magával ragadó.
Úgy értem, azon kívül, hogy szokatlan látvány, ha két férfi együtt táncol,
mindig magával ragadja az embereket.
Miért?
A titok nyitja az, amiért Lisa az első bemutatónkról azt mondta,
hogy “politikai színezetű”.
Nemcsak a szerepek felcseréléséről volt szó,
hanem, hogy a jelenlétünk, a személyiségünk, a belőlünk sugárzó erő
állandó maradt, függetlenül attól, melyik szerepet játszottuk.
Önmagunk maradtunk.
Ez az igazi szabadság.
A szerepek felcserélhetőségén túl
azt jelenti, hogy attól függetlenül, melyik szerepet játsszuk,
hűek maradhatunk önmagunkhoz.
Felejtsük el, milyennek kellene lennie a két szereplőnek.
Lehetünk férfias követők,
vagy nőies vezetők.
Lényeg, hogy önmagunkat adjuk.
Értelemszerűen ez a tánctéren kívül is igaz.
A táncparkett viszont lehetőséget az arra,
hogy megújítsunk, modernizáljunk egy régi hagyományt,
átformáljuk azt az aktuális korszak és gondolkodásmód jellemzői szerint.
TC: Jeff és én a társastáncokat nő-férfi felállásban táncoljuk,
amit imádunk.
De tudjuk azt is, hogy ez régi korok vívmánya,
és nem feleltethető meg
napjaink sokkal szélesebb skálán mozgó identitásfogalmának.
Azért találtuk ki ez a táncot,
hogy eltörölhessük azokat az ideákat, amik nem a korszak részei,
és a társastáncot visszaformáljuk azzá, ami mindig is volt:
az egymásra figyelés művészetévé.
(Zene)
(Taps)