Anne Milgram: Képviselő úr, éppen arra készültem,
hogy bemutassam önt a nézőknek.
Will Hurd: Üdvözlöm, Anne.
AM: Én is üdvözlöm önt. Nagyon köszönöm, hogy csatlakozik hozzánk!
Örülünk, hogy elfogadta meghívásunkat.
Azt már elmondtam, hogy jelenleg Washingtonban van,
éppen ott dolgozik.
És most készültem rátérni arra,
hogy ön a texasi 23. választókerület képviselője.
Esetleg szólhatna pár szót a körzetéről,
bemutathatná nekünk.
WH: Szívesen. A körzetem Délnyugat- Texasban 29 megyét és két időzónát fog át,
a határ 1320 kilométer hosszan húzódik
a texasi Eagle Passtól egészen El Pasóig.
Ha 130-cal megyünk kocsival, tíz és fél óra alatt érünk végig,
körzetem nagy részében ennyi a megengedett sebesség.
És csak néhány hete jöttem rá:
nem az egész körzetben van ez így.
(Nevetés)
71 százalékban latinók lakják,
és ebben a kerületben
már harmadik képviselői ciklusomat töltöm.
Szóval ha a határkérdésről van szó:
nálam hosszabb a határszakasz, mint bármelyik képviselőtársamnál.
Kilenc és fél évig voltam felderítő tiszt a CIA-nál,
bűnözőket üldöztem szerte az országban.
Úgyhogy mikor felmerül határaink biztosításának kérdése,
arról azért tudok egyet s mást.
AM: Csak nemrég tudtam meg,
hogy az ön választói kerülete akkora,
mint Georgia állam. Ugye?
WH: Így igaz.
Nagyobb, mint 26 másik állam, kb. akkora, mint Georgia.
Szóval elég nagy.
AM: Nemzetbiztonsági szakértőként
és kongresszusi képviselőként
felkérték önt, hogy gondolja át
a bevándorlást érintő témákat,
az utóbbi években főleg a határra tervezett fal kérdését.
Mi a véleménye Trump elnök azon állításáról,
hogy jókora, hat-tíz méter magas falra van szükségünk,
végig az egész déli határunkon?
WH: Már 2009-től, az első jelölésem ideje óta mondogatom,
tehát nem újdonság:
egy tíz méter magas betonszörny felépítése
egyik óceántól a másikig
a határbiztonság megteremtésének legköltségesebb,
ugyanakkor legkevésbé hatékony módja.
Vannak olyan határszakaszok,
ahol a határőrök csak órák vagy napok múlva képesek reagálni
egy-egy határsértésre.
Ahol a reakcióidő órákban vagy napokban mérhető,
ott egy fal nem jelent leküzdhetetlen akadályt.
Fejlett technológiával kell védeni határainkat,
összehangolt határellenőrzésre van szükségünk,
vagyis mindent tudnunk kell az ott lezajló mozgásokról.
Ez nagyrészt megoldható a technológia segítségével.
A határőrállományt is növelnünk kell.
De mindezek mellett
meg kell teremtenünk a folyamatos legális bevándorlás lehetőségét.
Aki társadalmunk hasznos tagja akar lenni,
hadd jöjjön közénk minél hamarabb,
mégpedig legálisan.
És ha ezt a folyamatot észszerűsítjük,
érezhetően enyhülni fog a feszültség határaink mentén,
a határőrszolgálat pedig teljes figyelmét az embercsempészetre
és a kábítószercsempész szervezetekre irányíthatja.
AM: Képviselő úr,
nemzeti szinten mindennapos beszédtéma,
hogy a fal építését gyorssegélyekből finanszíroznák,
melyet a katonai költségvetésből vonnának ki.
Mi az ön álláspontja ezzel kapcsolatban?
WH: Azon kevés republikánus képviselő közé tartozom, akik ezt ellenzik.
Épp most szervezzük újjá a hadseregünket,
és ha arról a területről vonunk el támogatást,
ahol fivéreink, húgaink, férjeink és feleségeink
kapnák meg a szükséges kiképzést és felszerelést,
hogy majd távoli országokban harcoljanak értünk –
ha tőlük vonjuk meg a pénzt, az nem hatékony forrásfelhasználás,
főleg, ha...
Tudják, mindig azt mondom: a falépítés középkori megoldás
egy 21. századi problémára.
Valójában arra kéne koncentrálnunk,
milyen okok váltják ki ezt a problémát,
és ma már sok előadó beszélt is ezekről.
Az alapproblémák közt ott az erőszak, a gazdasági kilátástalanság,
és a mélyszegénység,
különösen az ún. északi háromszögben: Salvadorban, Guatemalában, Hondurasban.
Azon kéne dolgoznunk...
AM: Épp akartam kérdezni, mit ajánlana a kormánynak,
hogyan kezelje a mélyben húzódó,
kivándorlást gerjesztő tényezőket vagy alapvető okokat
az említett három közép-amerikai országban?
WH: Egyet megtanultam a CIA elhárító tisztjeként:
a jó emberekkel jól kell bánnunk, a kemény fiúkkal keményen.
Többek közt azért vagyunk jók a jókkal,
hogy erősítsük a szövetségünket.
Az említett három országban számos programot futtatunk
az erőszak megfékezésére a USAID és a Külügyminisztérium irányításával.
És tudjuk, hogy Salvador egyik fő gondja az,
hogy a rendőrség korrupt.
Ezért együttműködtünk a salvadoriakkal a korrupció felszámolásában,
új rendőrök felvételében,
a közösségi rendőri gyakorlat kialakításában.
E gyakorlatot az Egyesült Államokban
civilek és rendőrök egyaránt
naponta alkalmazzák.
És mit gondolnak, mi történt azokban a közösségekben,
ahol ezt bevezettük?
Azt láttuk, hogy csökkent az erőszak.
Azt is tapasztaltuk,
hogy kevesebben akarják elhagyni lakhelyüket
és illegálisan bejutni az Egyesült Államokba.
Tehát a költségek töredékéből megoldható a probléma helyben,
még mielőtt elérné határainkat.
Az erőszak és bűnözés egyik oka
a politikai korrupció
és az állampolgárokat védő kormányok hiánya.
Ezen pedig tovább kell dolgoznunk.
Megengedhetetlen, hogy csökkentsük az összeget,
melyet az említett országoknak küldünk.
Sőt, szerintem emelni kéne.
Már hónapokkal ezelőtt választanunk kellett volna
egy különmegbízottat az északi háromszög ügyeihez.
Magas rangú diplomatát,
aki biztosítaná, hogy minden lehetőségünket kihasználva
segítsünk ezeknek az országoknak,
és aki koordinálná az együttműködést.
Ez nemcsak az Egyesült Államok és Mexikó problémája,
hanem az egész nyugati féltekéé.
Hol van ilyenkor az Amerikai Államok Szervezete?
Hol van a Nemzetközi Fejlesztési Bank?
Közös tervet kéne kidolgoznunk e problémák kezelésére.
Az erőszak kapcsán
gyakran félelmetes bűnbandákat emlegetünk, például az MS-13-at.
Pedig az is erőszak, amikor a férjek verik asszonyaikat.
A nőknek nincs hová menniük,
és nem tudnak megoldást a problémájukra.
Ezekkel a kérdésekkel
többet kéne foglalkoznunk a diplomáciánkban,
és emelni kéne az erre szánt segélyek összegét.
AM: Most, hogy átgondoltuk
a probléma legfőbb okait Közép-Amerikában,
arra kérem önt, beszéljünk a családok szétszakításáról
itt, az Egyesült Államokban.
2018 áprilisától
a Trump-kormány bevezette zérótoleranciás politikáját
a bevándorlókkal szemben,
akik menedékjogért folyamodnak hazánkban.
És már a program bevezetésének első évében
2700 gyermeket választottak el családjuktól.
Ezt a kérdést akarom tisztázni önnel,
és hadd bontsam két külön területre.
A kormányzati adminisztráció azt állította
az általa benyújtott hivatalos bírósági iratokban,
hogy a családszétválasztás egyik fő célja
azok elrettentése,
akik az Egyesült Államokban keresnek menedéket.
Kérem, kicsit járjuk körül a kérdést erkölcsi szempontból,
kíváncsi vagyok a véleményére.
WH: Nem kéne ezt tennünk. Ennyi. Igazán egyszerű.
És nyilvánvaló, hogy semmiféle elrettentő hatása nem volt.
Csak nőtt az illegális bevándorlók száma.
Mikor egy stratégia kidolgozásán ügyködünk,
és valaki azzal áll elő,
hogy tépjük ki a gyerekeket az anyjuk karjából,
akkor inkább üljünk vissza a tervezőasztalhoz.
Az Amerikai Egyesült Államok nem erről szól,
ez nem republikánus, nem demokrata vagy független kérdés.
Ez az emberi tisztességről szól.
És e stratégiával persze
nem is értük el az igazi célunkat.
Végül pedig, kutatások tömkelege igazolja,
hogy a gyermekek fogságban tartása,
főleg, ha 21 napnál tovább tart,
katasztrofális hatást gyakorol
fejlődésükre és jövőjükre.
Nem lenne szabad 21 napnál tovább őrizetben tartani őket,
de ha már fogva tartjuk őket,
emberségesen kell bánnunk velük,
biztosítani, hogy olyan emberek vegyék körül őket,
akik biztonságos és szerető környezetet teremtenek számukra.
AM: A 21 nap kérdését szeretném még majd megvitatni.
De hogy témánknál maradjunk,
visszatérnék valamire, amit az előbb említett:
hogy gyerekeket letartóztatni nemcsak hibás döntés,
de még csak nem is hatékony.
Felmerül tehát a kérdés, miért folytatja mégis a kormányadminisztráció.
Hisz látjuk, további 900 gyermeket szakítottak el a szüleiktől
2018 nyara óta.
Mi ennek az oka?
WH: Nos, ezt a kérdést
közvetlenül nekik kéne feltenni.
Magam is ugyanezt kérdezem.
A tornillói menekülttábor az én körzetemben van.
Azokat az épületeket nem arra tervezték,
hogy bárkit napokig ott tartsanak,
főleg nem gyerekeket.
Ha már őrizetbe vesszük őket...
e szüleiktől elszakított gyerekek esetében
sokszor nem rendelkezünk információval arról,
van-e családtagjuk, pártfogójuk az Egyesült Államokban.
Biztosítanunk kell, hogy olyan létesítményekbe kerüljenek,
ahol iskolába járhatnak,
ahol megkapják a megfelelő élelmet és egészségügyi ellátást.
És ha találunk pártfogót vagy családtagot,
engedjük a gyerekeket velük lakni,
amíg arra várnak, hogy rendeződjön a bevándorlói státuszuk.
Ez itt a másik kérdés.
Amikor az ügyintézés ekkora csúszásban van –
úgy tudom, 900 000 eset vár a sorára –,
mindenképp le kéne bonyolítanunk a menedékjogi meghallgatást
kilenc hónapon belül.
Úgy vélem, a jogászok többsége szerint ez elegendő idő
egy ilyesfajta eljárás lefolytatására.
Ezáltal meggyorsítanánk a döntést arról,
hogy valaki az Egyesült Államokban maradhat-e,
vagy vissza kell térnie a hazájába.
Nem kéne öt évig bizonytalanságban élnie.
AM: Gondolkozzunk el a mai menekültügyi rendszerről:
emberek megalapozott félelemből menekülnek,
és azt állítják, hogy hazájukban üldözik őket,
közben pedig átlagosan két évbe telik,
míg végre menedékjogi meghallgatásra hívják őket,
és sokuknak nincs is jogi képviselője az eljárás során.
Nos, ez engem arra emlékeztet,
amit az egészségügy kapcsán szoktak emlegetni:
minden rendszert pontosan úgy terveztek,
hogy olyan eredményekre jusson, amilyenekre jut.
Ha tehát ezt szem előtt tartva azon gondolkodunk,
hogyan tervezzük újjá ezt a rendszert,
hogy ne úgy működjön, mint eddig:
ne kelljen évekig menekülttáborban várakozni a befogadásra,
megszűnjön a családok szétválasztása, a rengeteg akadály azok számára,
akik törvényesen kívánnak letelepedni hazánkban –
hisz mint mondtam, a menekültügyi eljárás törvényes kormányzati eljárás –,
mit tegyünk tehát?
WH: Megpróbáltam elérni, hogy négymilliárd dollárral megemeljék
a humán-egészségügyi szolgáltatások forrásainak összegét,
legfőképp azért, hogy a gyerekek megfelelő bánásmódban részesüljenek.
Ezeknek az ügyeknek a kezelésére több bevándorlásügyi bíróra lenne szükség,
és úgy vélem, biztosítanunk kell az elbírálásra várók jogi képviseletét.
Volt szerencsém az egész határ mentén számos jogásszal együttműködni,
hogy biztosítsuk a jogi képviselet lehetőségét mindazoknak,
akik ilyen gonddal küzdenek.
Ezt tehát ki kell alakítanunk.
Nem utolsósorban, a gyermekeket illetően
mindent meg kell tennünk azért, hogy a gondjukat viseljük,
amikor őrizetbe vesszük őket.
AM: Hadd tegyek fel még két kérdést,
mielőtt visszaengedem önt a munkájához.
Az első arra vonatkozik, hogy az Egyesült Államokban
mire is összpontosítunk a bevándorlás kapcsán.
Ha ugyanis statisztikai adatokat nézünk,
azt látjuk, hogy akik illegálisan tartózkodnak
az Egyesült Államokban,
azoknak általában lejárt a vízuma,
nem pedig a határokon szöktek át.
Ha azokat nézzük, akik a terrorista körözési listán szerepelnek,
és megpróbálnak az országba lépni,
azok túlnyomó többsége a repülőtereken át próbál bejutni,
nem pedig a határon.
Ha az Egyesült Államokba csempészett drogokról van szó,
ami eléggé központi téma ebben az ügyben,
ezek nagy többsége kikötőinkben
és más belépési pontokon át jut az országba,
nem hátizsákokban csempészik át a határon.
Úgyhogy mindig azt kérdezem,
és ez aggaszt a kormánnyal kapcsolatban is,
hogy túl sok figyelmet szentelünk egyetlen pontnak.
És most azt kérdezem öntől,
hogy amikor ez ügyben nemzeti szinten a határainkra összpontosítunk
minden napunk minden percében,
akkor vajon nem teljesen rossz irányba nézünk-e.
WH: Azt hiszem, egyetértek önnel.
Amikor...
nézzük először a gazdasági előnyöket.
Ha 3,6 százalékos a munkanélküliség,
az mit is jelent?
Azt, hogy minden iparágban munkaerőre van szükség,
akár mezőgazdaság, akár mesterséges intelligencia.
Akkor miért nem észszerűsítjük a legális bevándorlást?
Piaci alapon kellene ezt kezelnünk:
fogadjuk tárt karokkal az érkezőket,
hadd legyenek társadalmunk hasznos tagjai.
Ha már felmerült a drogkérdés:
igen, az ott van a belépési pontoknál,
de az egész partvidéken is.
A parti őrség az országunkba kerülő drogokról kapott információknak
pusztán csak egynegyedére képes
hatékonyan reagálni.
Azt a mutatót kéne mérnünk,
hogy csökken-e a becsempészett drogok túladagolásából adódó halálesetek száma,
csökken-e az illegális bevándorlás.
Nem számít, hány mérföldes drótkerítést húztunk fel a határon.
Mindannyiunk hasznára vált,
hogy már évtizedek óta szakképzett munkaerő áramlik be hozzánk
folyamatosan mindenfelől.
Jó lenne, ha ez folytatódna,
és jó lenne, ha velük együtt a munkakedv is beáramlana.
És most figyeljenek:
Pete Aguilar, kaliforniai demokrata képviselőtársammal együtt
nemrég benyújtottuk az úgynevezett USA-törvényjavaslatot:
megerősített határbiztonság, a törvényes bevándorlás észszerűsítése,
a gyermekeket védő DACA program rögzítése –
1,2 millió gyermeké, akiknek egyetlen hazája az Egyesült Államok –
ezek a gyerekek, helyesebben fiatal férfiak és nők,
ők már amerikaiak,
ne kényszerítsük őket további bizonytalanságokba,
rendezzük végre az ügyeiket.
245-en támogattuk ezt a törvényjavaslatot,
egy republikánus házelnök nem engedte tovább,
és a jelenlegi demokrata házelnök sem hagyta
ezt a törvényjavaslatot keresztülvinni.
AM: Lassan lejár az időnk.
Ön talán arról a legismertebb – ha fogalmazhatok így –,
hogy a demokrata Beto O'Rourke-kal
egyszer együtt autózott fel Washingtonba.
Ön arról is közismert, hogy gyakran kezdeményez
pártok közötti tárgyalásokat.
Azt vettem észre, hogy gyakran arra buzdít:
arról beszéljünk, mi az, ami egyesít bennünket.
Amikor a bevándorlás szókincsére gondolunk,
és ellenséggel, felfegyverkezéssel riogatnak,
azt hiszem, ez a valódi kérdés: Hogyan értessük meg minden amerikaival,
hogy több az, ami egyesít bennünket, mint az, ami szétválaszt.
WH: A körzetemben utazgatva,
mely felerészben demokrata, félig republikánus szavazókból áll,
számomra mindig világos volt, hogy több egyesít, mint ami elválaszt.
Ha tehát arra koncentrálunk, amiben egyetértünk,
mindannyian jobban járunk.
És nem fogom megkapni
a "Szorgalmas templomba járó" díjat,
de azt tudom, hogy amikor Jézust megkérdezték a farizeusok
a jeruzsálemi templomban, melyik a legfőbb parancsolat,
ő azt felelte: "Szeresd Uradat, Istenedet teljes szívedből, lelkedből és elmédből!"
De elfelejtik hozzátenni, hogy azt is mondta:
"Szeresd felebarátodat, mint tenmagadat!"
És ha felidézzük és megértjük ennek az intésnek a jelentését,
és átérezzük, min mennek át azok,
akik olyan helyzetekben élnek,
hogy inkább 5000 kilométeres veszélyes útra küldik gyermekeiket,
mert csak ebben látják a jövőt,
ez az egyetlen dolog, amit a gyerekeik jövőjéért tenni tudnak,
ha mindannyian belegondolunk a helyzetükbe,
és eltűnődünk, mi mit tennénk a helyükben,
akkor azt hiszem, mi magunk is jobban járnánk.
AM: Köszönöm, képviselő úr. Nagyon köszönjük, hogy eljött ma közénk.
(Taps)