(Muzică: „Aruncați-vă în apă” de Ella Jenkins)
Aruncați-vă în apă,
Aruncați-vă în apă, copii,
Aruncați-vă în apă,
Domnul va tulbura apele acestea
Oh, de ce nu vă aruncați în apă
Aruncați-vă în apă, copii
Aruncați-vă în apă
Domnul va tulbura apele acestea
Îl vedeți pe omul îmbrăcat complet în alb
Domnul va tulbura apele acestea
Arată ca un izraelit
Domnul va tulbura apele acestea
Aruncați-vă în apă
Aruncați-vă în apă, copii
Aruncați-vă în apă
Domnul va tulbura apele acestea
Îl vedeți pe omul îmbrăcat complet în roșu
Domnul va tulbura apele acestea
Pare omul pe care l-a condus Moise
Domnul va tulbura apele acestea
Aruncați-vă în apă
Aruncați-vă în apă, copii
Aruncați-vă în apă
Domnul va tulbura apele acestea
Domnul l-a izbăvit pe Daniel
pe Daniel, pe Daniel
Nu-i așa că Domnul l-a izbăvit pe Daniel
De ce n-ar face asta cu fiecare om?
Nu-i așa că Domnul l-a izbăvit pe Daniel?
pe Daniel, pe Daniel
Nu-i așa că Domnul l-a izbăvit pe Daniel?
De ce n-ar face asta cu fiecare om?
Omul a mers până la râu
A mers acolo să se roage
Omul a mers până la râu
Ca să își spele păcatele
S-a spălat toată ziua, S-a spălat toată noaptea
S-a spălat până ce mâinile îi erau pline de răni
S-a spălat toată ziua, S-a spălat toată noaptea
Până ce nu mai avea ce spăla
Omul a mers până la râu
(Muzica se estompează)
(Aplauze)
(Juliet Blake) Iar acum să o primim în mod călduros
pe cea care e director artistic emerit al Teatrului American de Dans Alvin Ailey,
Judith Jamison.
(Aplauze)
Judith Jamison: Mulțumesc!
Cum sunteți?
(Publicul ovaționează)
JJ: Voi știți că tocmai ați fost la biserică?
(Râsete)
Tocmai ați văzut un botez, da?
Acesta face parte dintr-o piesă minunată creată de domnul Ailey în 1960,
numită „Revelații”.
Domnul Ailey avea 29 de ani când a făcut coregrafia acestei capodopere.
A fost dansată în întreaga lume și a fost înțeleasă în mod universal
deoarece el a înțeles umanitatea din noi toți.
„Revelații” e o reflecție a unei călătorii pe care o facem cu toții în viață,
și, sper eu, cu toții în mod triumfător.
Acesta a fost magia lui Alvin Ailey.
Putea să te remarce, adică publicul,
să mă remarce, adică dansatoarea,
și să vadă conexiunea dintre noi,
și a coregrafiat opere care ne conectau pe noi pe toți.
Deci simțeai că el relata întocmai povestea ta,
în timp ce eu simțeam că o dansam pe a mea.
Am început să dansez de la vârsta de șase ani
în Philadelphia.
Eram firavă...
(Râsete)
Tenul de culoarea ciocolatei,
un copil cu picioare până la subsuori.
Primul meu spectacol pe care l-am avut la Școala de Dans Judimar,
a fost într-o cămașă în carouri roșii,
pantaloni de stambă, pantofi de balet roz,
și dansam pe „Sunt un bătrân cowboy din Rio Grande.”
Am adorat fiecare clipă a spectacolului
Adică, am adorat efectiv fiecare clipă a spectacolului,
în special atunci când am auzit aplauzele,
și am știut foarte bine, atunci când aveam șase ani
că „Asta e pentru mine.”
(Râsete)
La șase ani nu te gândești
că asta are să fie cariera vieții tale,
dar atunci a fost momentul perfect.
Am dansat în timpul școlii și în timpul colegiului,
și încă nu m-am prins că asta voiam efectiv să fac.
Am mers la o probă
și eram îngrozită -
e singura probă la care am mers în viața mea -
şi când am fost eliminată de la acea audiere -
deoarece am crezut că atunci când mi s-a spus „Mulțumim mult”
asta însemna să rămân.
(Râsete)
Am alergat sus pe scări,
și acolo era un bărbat care stătea pe scări.
Eu abia l-am văzut.
Era un observator.
Peste trei zile acel bărbat m-a chemat
și m-a întrebat dacă vreau să mă alătur Teatrului de Dans Alvin Ailey.
Exact așa s-a întâmplat, oameni buni, asta e povestea mea.
Nu e nicio dramă sau traumă.
(Aplauze)
Am petrecut 15 ani dansând în cadrul acelei companii
și apoi am condus-o timp de aproximativ 21 de ani.
Dacă erai de culoare și pe deasupra afro-american și dansatoare
oricând între anii '40 și '70,
aveai multe de spus,
pentru că vocea ta nu era auzită.
Și nu erai reprezentată după cum erai în realitate.
Alvin Ailey a avut curajul,
chiar în mijlocul Mișcării pentru Drepturile Civile,
să prezinte adevărul despre cine eram noi,
creativitatea noastră, frumusețea noastră,
inteligența noastră, talentul nostru
erau toate parte intrinsecă a strălucitoarei culturi americane.
Scopul nostru a fost mereu acela de a educa, de a încânta
și de a eleva publicul nostru.
Domnul Ailey avea convingerea că dansul vine de la oameni
și trebuia livrat înapoi oamenilor.
Nu dansam doar pentru a dansa.
Misiunea noastră era de a servi oamenii.
O numim depăşire acum,
însă mereu a fost parte din ceea ce am fost și încă mai suntem,
60 de ani mai târziu și până în ziua de azi.
Să includem publicul
a fost mereu un scop important al companiei noastre.
Ne întrebăm: pentru cine dansăm?
De ce dansăm, dacă nu pentru a arăta oamenilor cum e să fii uman
și a ne conecta cu publicul pentru care dansăm.
Mereu ne-am simțit responsabili să ne asigurăm de faptul că oamenii
înțeleg că ceea ce facem e o parte a moștenirii lor.
Nu facem asta doar în America,
o facem în întreaga lume.
Mergem în turnee mai mult decât oricare altă companie de dans din lume.
După ce Nelson Mandela a fost eliberat din închisoare,
ne-am gândit că a sosit vremea să mergem în Africa de Sud.
Și asta a fost un fel de extindere.
Am mers în Johannesburg, Soweto,
și alte câteva orașe care se aflau cu adevărat într-o situație disperată.
Și mi-a venit ideea când eram acolo:
„Suntem aici în inima Mamei Africa
și noi încercăm să-i învățăm pe acești oameni cum se dansează?”
(Râsete)
Însă aceștia erau interesați de afro-americanismul nostru
și de cultura pe care am dezvoltat-o în ultimii 400 de ani.
Am mers în turnee în întreaga lume de mai multe ori,
fie că am fost în Europa, în America de Sud, în Asia
sau altundeva,
publicul era în culmea fericirii și exaltat.
Voi păreați în culmea fericirii și exaltați.
Uneori cu lacrimi în ochi,
fiindcă această comunicare non-verbală chiar funcționează.
E ca și cum i-ai îmbrățișa pe toți.
Alvin n-a fost nevoit să ne explice
ce se întâmpla pe vremea aceea, în anii '60 și '70;
era evident pentru ce făceam treaba asta.
Știa despre ce era vorba în vremea aceea
și nu îi era teamă să exprime asta prin dans.
A exploatat fiecare emoție pe care o avea și o aveam,
de la mânie la fericire, la durere
și la tot ce se află între acestea,
el ne cunoștea pe toți.
A luat istoria noastră și a transformat-o într-un dans puternic.
El și cu mine ne-am intersectat generațional.
Nu era nevoie să discutăm prea multe,
deoarece ne înțelegeam în mod implicit responsabilitățile comune.
Când m-a rugat să preiau compania
înainte să moară în 1989,
m-am simțit pregătită să o duc mai departe.
Alvin și cu mine eram ca două părți ale aceluiași copac.
El era rădăcina și trunchiul,
iar noi eram crengile.
Eu am fost muza sa.
Cu toții am fost muzele lui.
Baletul intitulat „Țipăt”,
pe care unii dintre voi poate că l-ați văzut -
urmează să vedeți o parte din piesă -
a fost făcut despre mine,
Alvin a dedicat-o tuturor femeilor de culoare
în special mamelor noastre.
Atunci când Alvin și cu mine am intrat în studio
desigur că nu se gândea:
„Sunt aici, am să creez o lucrare emblematică.”
Cunoașteți vreun artist care face asta?
Nu mergi în studio
ca să creezi ceva,
ci creezi ceea ce vine din inimă și din suflet.
Și ai încredere că ai un dansator cu care poți să împărtășești asta.
Locul de repetiție este un loc sacru,
unde nu poți da buzna
pentru că e vorba de faptul de a vorbi unul altuia prin suflet.
Ar fi bine să ai ceva tehnică
pe lângă asta, ca să poți dansa.
(Râsete)
L-a adus pe Alvin al lui să vadă „Țipătul” și eu am adus-o pe Judy a mea.
Tocmai am făcut pașii.
Acesta era un cadou pentru ziua de naștere a mamei sale,
pentru că nu își putea permite un cadou tangibil.
Când am interpretat pentru prima dată,
a fost epuizant fizic și emoțional.
Nu am interpretat întreaga piesă de la început până la final.
Baletul durează 16 minute.
E vorba despre o femeie mândră care a trecut prin iad și înapoi
în decursul călătoriei sale de-a lungul Atlanticului.
E epuizată,
e regină,
iar în această secțiune, veți vedea că e triumfătoare.
A reușit să facă ceea ce și-a propus
și, în ultimul pas pe care-l întreprinde,
învinge orice este negativ,
cu puterea ei imensă.
În ultimul pas, ea sapă în pământ
și atinge cerul...
căci își eliberează spațiul pentru următoarea călătorie.
Am interpretat această piesă în 1971,
și încă mai eliberăm spațiu.
Permiteți-mi să vă mai spun o ultimă idee.
Ne aflăm în secolul XXI,
încă mai luptăm pentru drepturile civile.
Nu trece o zi
fără a fi conștienți de bătălia care continuă.
Cred cu tărie că dansul ne poate eleva experiența umană
mai presus de cuvinte.
Când stai în întuneric,
în teatru,
având o experiență personală,
nu te simți blocat sau înțeles greșit.
Te simți deschis,
viu,
și, sperăm noi,
inspirat.
Vă mulțumesc!
(Aplauze)
(Muzică: „Chiar acum. Fii liber.” de East Harlem)
Vreau să merg acolo unde bate vântul nordic,
Vreau să știu ce știe șoimul
Vreau să merg acolo unde se duce gâsca sălbatică
Pasărea care zboară sus, zboară sus, zboară deasupra
Vreau să văd norii deasupra capului meu
Nu vreau un pat cumpărat din magazin
Am să trăiesc până când voi fi mort
Mamă, mamă Salvează-ți copilul
Chiar acum, fii liber
Nu vreau un pat cumpărat din magazin
Chiar acum
Vreau să văd norii deasupra capului
Fii liber
Nu e timp să te temi
Mamă, mamă, mamă Salvează-ți copilul
(Muzică)
Nu vreau un pat cumpărat din magazin
Chiar acum
Vreau să văd norii deasupra capului meu
Fii liber
Nu e timp să te temi
Mamă, salvează-ți copilul
Vreau să văd un curcubeu pe cer
Vreau să văd cum trec norii
Mi-ar putea face durerea mai ușoară
Doamne, Doamne, Doamne Unde voi fi mâine seară?
Chiar acum
Fii liber
Chiar acum, fii liber
(Muzica se estompează)
(Aplauze)
(Ovații)
(Aplauze)
(Ovații)
(Aplauze)