(Musik: "Wade in the Water" af Ella Jenkins)
(Musik fader ud)
(Bifald)
(Juliet Blake) Og nu, lad os give en varm velkomst
til den kunstneriske direktør emerita fra Alvin Ailey American Dance Theater,
Judith Jamison.
(Bifald)
Judith Jamison: Tak.
Hvordan går det?
(Bifaldsråb fra publikum)
Ja, ved I at I lige har været i kirke?
(Latter)
I så lige en dåb, ikke?
Det her er et vidunderligt stykke, som hr. Ailey skabte i 1960
som hedder "Revelations."
Hr. Ailey var 29 år gammel da han koreograferede dette mesterværk.
Det er blevet danset over hele verden og universelt forstået
fordi han forstod medmenneskeligheden i os alle.
"Revelations" er en reflektion af en rejse, vi alle tager i livet
og, forhåbentligt, triumferende.
Det var magien ved Alvin Ailey.
Han var i stand til at se jer i publikummet,
se mig som danseren
og se forbindelsen imellem os
og koreograferede værker der forbandt os alle.
Så du følte, han fortalte din historie
imens jeg følte, at jeg dansede min.
Jeg begyndte at danse da jeg var seks år gammel
i Philadelphia.
Jeg var tynd ...
(Latter)
Mørk chokolade
og et barn med ben helt op til armhulerne.
Og min allerførste optræden på Judimar School of Dance
var i et rød ternet bluse,
smækbukser, lyserøde balletsko
og vi dansede til "I'm an Old Cowhand from the Rio Grande."
Jeg elskede hvert sekund.
Jeg mener, jeg elskede virkelig hvert sekund.
Specielt da jeg hørte bifaldet
og jeg vidste lige dér, da jeg var seks, jeg sagde,
"Det er lige mig."
(Latter)
Som seksårig tænker du ikke
det kommer til at være mit livs karriere,
men det var perfekt for det øjeblik.
Jeg dansede mig igennem skolen og gymnasiet
og det gik stadig ikke op for mig at det var dét jeg virkelig ville.
Jeg gik til en audition,
og gjorde det forfærdeligt --
det er den eneste audition, jeg har været til i mit liv --
og da jeg gik fra den audition --
fordi jeg troede, da de sagde, "Mange tak,"
betød det at jeg skulle blive.
(Latter)
Jeg løb op ad trinene
og der sad en mand på trinene.
Og jeg så ham knapt nok.
Han var observatør.
Tre dage senere ringede den mand til mig og spurgte
om jeg ville arbejde for Alvin Ailey American Dance Theater.
Det er sådan det skete, folkens, bare sådan.
Der er intet drama eller traume.
(Bifald)
Så jeg dansede i 15 år hos kompagniet
og så ledte jeg det i noget der ligner 21 år.
Hvis du var sort og afroamerikaner og danser
på noget tidspunkt mellem 40'erne og 70'erne,
havde du meget at sige,
for din komplette stemme blev ikke hørt.
Og du blev ikke repræsenteret sådan som du virkelig var.
Alvin Ailey havde modet,
lige midt i borgerrettighedsbevægelsen,
til at fremlægge sandheden om hvem vi var-
at vores kreativitet, vores skønhed,
vores intelligens, vores talenter
var en iboende del af viften af amerikansk kultur.
Vores mantra har altid været at uddanne, at underholde
og at løfte vores publikummer.
Hr. Ailey troede på at dans kom fra folket
og måtte gives tilbage til folket.
Vi dansede ikke i et vakuum.
Det var vores mission at tjene folk.
Vi kalder det 'outreach' nu,
men det har altid været en del af hvem vi var og stadig er,
60 år senere, op til i dag.
At inkludere vores publikum --
det har altid været en vigtig del af kompagniet.
Vi spørger os selv, hvem danser vi for?
Hvorfor danser vi, hvis ikke for at vise folk hvad det vil sige at være menneske
og at sætte sig i forbindelse med de publikummer, som vi danser for.
Vi har altid følt os ansvarlige for at sikre at fællesskabet forstod,
at dét, vi gør, er en del af deres arv.
Vi gør ikke kun dette i Amerika,
vi gør det over hele verden.
Vi turnerer mere end noget andet dansekompagni i verden.
Efter Nelson Mandela blev løsladt fra fængsel,
tænkte jeg, nu er det tid til at tage til Sydafrika.
Og det var noget outreach.
Vi tog til Johannesburg, Soweto
og nogle andre townships, der var i rigtig forfærdelige vanskeligheder
Og det gik op for mig, imens vi var der er jeg sådan,
"Her er vi Moder Afrikas sæde,
og vi forsøger at lære disse mennesker at danse?"
(Latter)
Men det var vores afroamerikanerhed, som de var interesserede i
og den kultur som vi havde udviklet over de sidste 400 år.
Vi turnerede over hele verden mange gange
og hvorvidt vi var i Europa eller Sydamerika eller Asien
eller et andet sted,
er publikummer begejstrede og spændte.
I lyder begejstrede og spændte.
Nogle gange med tårer i øjnene
fordi denne nonverbale kommunikation virkelig virker.
Og det handler om at tage alle til sig.
Alvin behøvede ikke forklare os
hvad der foregik i 60'erne og 70'erne;
det var åbenlyst hvorfor vi gjorde det.
Han vidste hvad tidens sandhed handlede om
og han var ikke bange for at afsløre den gennem dans.
Han udnyttede hver følelse, som han havde og vi havde
og fra vredhed til gladhed,
til sorg og alt indimellem
kendte han os.
Han tog vores historie og forvandlede den til vigtig dans.
Ham og jeg var fra overlappende generationer.
Vi behøvede ikke at tale så meget om ting
fordi vi forstod vores delte ansvar uudtalt.
Så da han bad mig overtage kompagniet
før han døde i 1989,
følte jeg mig klar til at føre det videre.
Alvin og jeg var som dele af det samme træ.
Han, rødderne og stammen
og vi var grenene.
Jeg var hans muse.
Vi var alle hans muser.
Balletten, "Cry,"
som nogle af jer måske har set --
I kommer til at se et uddrag af den --
den var baseret på mig
og Alvin dedikerede den til alle sorte kvinder,
specielt vores mødre.
Når Alvin og jeg var i studiet,
tænkte han selvfølgelig ikke,
"Jeg er ved at skabe et ikonisk værk."
Kender I nogen kunstner, der gør det?
Du går ikke i studiet
for at skabe noget andet,
end hvad der kommer sandfærdigt fra dit hjerte og din sjæl.
Og du stoler på, at du har en danser, som du kan dele dét med.
øve-rum er et helligt rum,
som ikke må indtrænges på,
fordi det handler om at tale til hinanden gennem sjælen.
Du må hellere have noget teknik ovenpå dét
så du kan udføre dansen.
(Latter)
Han bragte sin Alvin ind i "Cry" og jeg bragte min Judy ind i den.
Jeg udførte bare trinene.
Og det var en fødselsdagsgave til hans mor
fordi han ikke havde råd til at give hende en taktil gave.
Da jeg opførte den første gang,
var det fysisk og følelsesmæssigt drænende.
Jeg havde endnu ikke været igennem hele stykket fra start til slut.
Balletten er 16 minutter lang.
Den handler om en stolt kvinde, som har været igennem helvede
fra sin rejse over Atlanterhavet.
Hun er udmattet,
hun er en dronning
og i den del, I skal se, er hun triumferende.
Hun klarede det
og, i det sidste trin, hun tager,
slår hun alt negativt væk
med hendes kolossale styrke.
Og i det sidste trin, graver hun ned i jorden
og hun rækker ind i himlen.
Fordi hun rydder plads til den næste rejse.
Jeg opførte det i 1971
og vi er stadig i gang med at rydde plads.
Lad mig nu efterlade jer med en sidste tanke.
Her er vi, i det 21. århundrede,
og kæmper stadig for borgerrettigheder.
Der går ikke en dag,
hvor vi ikke bliver bevidstgjort om kampen der fortsætter.
Jeg tror på at dans kan løfte vores menneskelige oplevelse
ud over ord.
Og når I sidder i mørket
i teateret
og har en personlig oplevelse,
føler I jer ikke blokeret eller misforstået.
I føler jer åbne,
levende
og, håber vi,
inspirerede.
Tak.
(Bifald)
(Musik: "Right on. Be free." af East Harlem)
(Musikken fader ud)
(Bifald)
(Bifaldsråb)
(Bifald)
(Bifaldsråb)
(Bifald)