Kapitalista vagyok,
és 30 éves karrierem alatt a kapitalizmusban
háromtucatnyi vállalatba fektettem,
melyek piaci értéke több tízmilliárd dollár.
Nemcsak a felső egy százalékba, hanem a felső egy ezrelékbe is bekerültem.
Ma azért jöttem, hogy elmondjam a sikerünk titkát,
ugyanis mi, gazdag kapitalisták, még sosem voltunk ennyire gazdagok.
Szóval a kérdés: hogyan csináljuk?
Hogyan tudunk minden évben
egyre nagyobb szeletet kihasítani a tortából.
Talán okosabbak vagyunk, mint 30 évvel ezelőtt voltunk?
Többet dolgozunk, mint régebben?
Magasabbak vagyunk, jobban nézünk ki?
Sajnos nem.
Minden egyetlen dologra vezethető vissza:
a közgazdaságtanra.
Van itt egy piszkos titok.
Volt idő, amikor a közgazdász szakma
a köz érdekét szolgálta,
de a neoliberális korszakban,
ma
csak nagyvállalatoknak
és milliárdosoknak dolgozik,
és ez okoz egy kis problémát.
Dönthetnénk olyan gazdaságpolitika mellett,
amely megadóztatja a gazdagokat,
szabályozza a befolyásos vállalatokat, emeli a dolgozók bérét.
Volt már rá kísérlet.
De a neoliberális közgazdászok riogattak,
hogy minden ilyen intézkedés szörnyű hiba lenne,
mert az adóemelés minden esetben gátolja a gazdasági növekedést,
a kormányzati szabályozás minden formája
hatástalan,
a munkabérek emelése pedig munkahelyeket szüntet meg.
E gondolkodás következményeként
az elmúlt 30 évben, csak az USA-ban,
21 billió dollárral gazdagodott a felső egy százalék,
miközben az alsó 50 százalék 900 milliárd dollárral szegényebb lett.
Ez a szélesedő jövedelmi egyenlőtlenség
szerte a világban jellemző.
Mégis, miközben a középosztálybeli családok a megélhetésükért küszködnek
40 éve változatlan fizetésből,
a neoliberális közgazdászok továbbra is kitartanak amellett,
hogy az egyetlen jó válasz a fájdalmas megszorításokra és a globalizációra
a még több megszorítás és globalizáció.
Mi a társadalom teendője?
Számomra teljesen világos, hogy mit kell tennünk.
Új szemléletű közgazdaságtanra van szükségünk.
A közgazdaságtant "lehangoló tudománynak" minősítették,
és jó okkal, mert ahogy ma tanítják,
nem is tudomány,
hiába a káprázatos matematika.
Valójában egyre több elméleti és gyakorlati szakember állapítja meg,
hogy a neoliberális gazdaságelmélet veszélyesen téves,
és hogy napjaink fokozódó egyenlőtlenségi válsága,
növekvő politikai bizonytalansága
a több évtizede regnáló hibás gazdaságelmélet egyenes következménye.
Most már tudjuk, hogy az a közgazdaságtan, amely engem ilyen gazdaggá tett,
nemcsak hibás, hanem elmaradott is,
mert kiderült,
hogy nem a tőke teremti meg a gazdasági növekedést,
hanem az emberek;
nem az önérdek mozdítja elő a közjót,
hanem a kölcsönösség;
nem a verseny biztosítja a jólétünket,
hanem az együttműködés.
Most már látjuk, hogy az a közgazdaságtan, amely se nem igazságos, se nem inkluzív,
soha nem lesz képes fenntartani a modern társadalom gyarapodásához szükséges
magas szintű társadalmi együttműködést.
Hol rontottuk el?
Úgy tűnik, fájdalmasan nyilvánvalóvá vált,
hogy a neoliberális gazdaságelméletet alátámasztó alapvető feltevések
objektíve hamisak,
ezért először szeretnék ma bemutatni néhányat e téves feltevések közül,
majd elmondom, hogy a tudomány szerint mi a jólét valódi forrása.
Az első számú neoliberális gazdasági feltevés,
hogy a piac hatékony kiegyensúlyozó rendszer,
tehát ha a gazdaság egyik eleme, például a munkabér emelkedik,
akkor egy másik eleme, például a foglalkoztatás óhatatlanul csökken.
Például, amikor városomban, Seattle-ben,
2014-ben az Államokban elsőként 15 dolláros minimálbért vezettünk be,
a neoliberálisok kifakadtak, féltve az értékes egyensúlyt.
"Ha megemeljük a munkaerő árát – figyelmeztettek –,
a cégek kevesebbet fognak vásárolni belőle.
Több ezer alacsony fizetésű dolgozó fogja elveszíteni munkáját.
Az éttermek be fognak zárni."
Csakhogy
nem ez történt.
A munkanélküliségi ráta jelentősen csökkent.
Az éttermek forgalma Seattle-ben fellendült.
Miért?
Mert nem létezik ilyen egyensúly.
A munkabérek emelése nem megszünteti, hanem gyarapítja a munkahelyeket;
ugyanis amikor például
az étteremtulajdonosoknak hirtelen annyi bért kell fizetniük dolgozóiknak,
hogy immár ők is megengedhetik maguknak, hogy étteremben étkezzenek,
az éttermek forgalma nem csökken,
hanem nyilvánvalóan emelkedik.
(Taps)
Köszönöm.
A második feltevés,
hogy az ár mindig megegyezik az adott dolog értékével,
ami azt jelenti, hogy ha ön 50 000 dollárt keres egy évben,
én pedig 50 millió dollárt,
akkor ennek oka, hogy én ezerszer több értéket állítok elő, mint ön.
Hát,
nem meglepő módon,
ez nagyon megnyugtató feltevés,
ha ön vezérigazgatóként évi 50 millió dollárt ad saját magának,
viszont éhbért fizet a dolgozóknak.
De kérem, fogadják el tőlem, aki tucatnyi céget vezettem már:
ennek semmi értelme.
Az embereket nem az értékük alapján fizetik meg,
hanem hogy milyen erős a tárgyalási pozíciójuk,
és ha a munkabérek részesedése a GDP-ben csökken,
az nem azért van, mert gyengébb lett a termelékenységük,
hanem mert a munkaadóknak erősebb lett a helyzete.
És...
(Taps)
A neoliberális gazdaságelmélet úgy tesz, mintha nem létezne
óriási hatalmi egyensúlytalanság
a tőke és a munkaerő között –
ezáltal a gazdagok védelmezőjévé vált.
A harmadik és messze legkárosabb feltevés
az a viselkedési modell,
amely ún. homo economicusnak tekinti az embert.
Ez azt jelenti, hogy teljesen önzők,
teljesen racionalisták és folyton önmaximalizálók vagyunk.
De tegyük fel a kérdést:
hihető-e, hogy egész életükben minden egyes alkalommal,
amikor jót tettek valakivel,
csakis a saját hasznosságukat akarták maximalizálni?
Hihető-e, hogy amikor egy katona gránátra veti magát, hogy megmentse a társait,
csak az önös érdekeit nézi?
Ha úgy gondolják, hogy ez agyrém,
és ellentétes minden észszerű erkölcsi ítélettel,
ez azért van, mert valóban az,
és a legújabb tudományos álláspont szerint
nem igaz.
Mégis, ez a viselkedési modell áll
a neoliberális gazdaságpolitika rideg és kíméletlen középpontjában,
miközben erkölcsileg romboló,
és tudományos szempontból hibás,
mert ha fenntartások nélkül elfogadjuk,
hogy az ember alapvetően önző,
majd megnézzük a világban tapasztalható
egyértelmű felvirágzást,
akkor ebből logikusan az következik,
elméletileg igaznak kell lennie,
hogy milliárdnyi önző egyéni cselekedet
csodálatos módon átváltozik jólétté és közjóvá.
Ha mi, emberek pusztán önző haszonmaximalizálók vagyunk,
akkor jólétünk az önzésből származik.
E gazdasági logika alapján
a kapzsiság nagyszerű,
a szélesedő egyenlőtlenség hatékony,
és a vállalat egyetlen célja az lehet,
hogy gazdagítsa a részvényeseket,
mert ha másként tenne, akkor lassítaná a gazdasági növekedést,
és kárt okozna az egész gazdaságnak.
Az önzés felmagasztalása képezi
a neoliberális gazdaságpolitika ideológiai sarokkövét,
ez a gondolkodásmód alakított ki olyan gazdaságpolitikát,
mely lehetővé tette, hogy én és a felső egy százalékba tartozó többi gazdag
megragadja a növekedés szinte minden előnyét az elmúlt negyven év során.
De
ha ehelyett
elfogadjuk a legújabb empirikus eredményeket,
a valódi tudományt, amely helyesen úgy ábrázolja az embert,
mint kimagaslóan együttműködő,
kölcsönösségre törekvő,
ösztönösen erkölcsös teremtményt,
akkor ebből logikusan következik,
hogy az együttműködés,
nem pedig az önzés
a jólétünk eredője,
és nem az önérdek,
hanem inkább a ránk eleve jellemző kölcsönösség
képezi az emberiség gazdasági szupererejét.
Tehát az új közgazdaságtan középpontjában egy rólunk szóló történet áll,
amely képes arra biztatni, hogy a legjobbat hozzuk ki magunkból,
és ellentétben a régi közgazdaságtannal
ez a történet pozitív,
és megvan az az előnye is, hogy igaz.
Na mármost,
szeretném hangsúlyozni, hogy ez az új közgazdaságtan
nem valami olyasmi, amit személyesen én találtam ki.
Elméleteit és modelljeit most dolgozzák ki és tökéletesítik
a világ különböző egyetemein,
a közgazdaságtan, a komplexitáselmélet, az evolúciós elmélet,
a pszichológia, az antropológia
és más területek legújabb kutatásaira építve.
Bár ennek az új közgazdaságtannak egyelőre nincs tankönyvi megjelenítése,
sem általánosan elfogadott neve,
nagy vonalakban
a következőképpen magyarázza a jólét eredetét:
a piaci kapitalizmus olyan evolúciós rendszer,
amelyben a jólét
az egyre nagyobb innováció és az egyre nagyobb fogyasztói igény közötti
pozitív visszacsatolással valósul meg.
Az innováció az a folyamat, amely megoldást nyújt az emberek problémáira,
a fogyasztói kereslet az a mechanizmus,
amelyen keresztül a piac kiválasztja a hasznos innovációkat,
és ha több problémát oldunk meg, nagyobb jólétben élünk.
De a nagyobb jólét
összetettebb problémákat
és megoldásokat jelent,
és ez a növekvő technikai komplexitás
magasabb szintű társadalmi és gazdasági együttműködést kíván
a modern gazdaságra jellemző
rendkívül specializált termékek előállításához.
A régi közgazdaságtannak természetesen igaza van abban,
hogy a verseny fontos szerepet játszik a piacok működésében,
de nem ismeri fel,
hogy ez nagyrészt hatékonyan együttműködő csoportok közötti verseny –
vállalatok, vállalathálózatok közötti verseny,
nemzetek közötti verseny –
és mindenki, aki vezetett valaha sikeres vállalkozást,
tudja, hogy együttműködő csapatot építeni, mindenki tehetségét bevonva
szinte mindig jobb stratégia, mint egy rakás önző tuskóval dolgozni.
Akkor hogyan hagyjuk magunk mögött a neoliberalizmust,
és hogyan építsünk fenntarthatóbb, virágzóbb
és egyenlőbb társadalmat?
Az új közgazdaságtan mindössze öt ökölszabályt javasol.
Az első, hogy a sikeres gazdaság nem dzsungel, hanem kert;
ami azt jelenti, hogy a piacot,
mint a kertet gondozni kell,
továbbá hogy a piac a valaha feltalált leghatékonyabb társadalmi technológia
az emberiség problémáinak megoldására,
de mivel nem korlátozzák társadalmi normák vagy demokratikus szabályozások,
elkerülhetetlenül több problémát teremt, mint amennyit megold.
Éghajlatváltozás
és a 2008-as súlyos pénzügyi válság –
csak hogy két példát említsek.
A második szabály,
hogy a társadalmi bevonás gazdasági növekedést teremt.
A neoliberális nézet,
hogy a társadalmi bevonás olyan fényűzés,
amely csak növekedés esetén engedhető meg, egyaránt téves és maradi.
A gazdaság alapját az emberek alkotják.
A piacgazdaságban akkor valósul meg gazdasági növekedés,
ha több embert vonunk be többféleképpen.
A harmadik szabály,
hogy a vállalat célja nem pusztán a részvényesek gazdagítása.
Napjaink gazdasági életének legnagyobb hazugsága
az a neoliberális nézet,
hogy a vállalat egyetlen célja és a vezetők egyetlen felelőssége
önmaguk és a részvényesek gazdagítása.
Az új közgazdaságtannak ki kell állnia amellett – és erre megvan a lehetősége –,
hogy a vállalat célja
valamennyi érdekelt fél jólétének javítása,
ideértve az ügyfeleket, dolgozókat,
a helyi közösséget és a részvényeseket egyaránt.
A negyedik szabály:
a kapzsiság nem jó.
A mohóságtól nem lesz az ember jó kapitalista,
csak szociopata.
(Nevetés)
(Taps)
Az együttműködéstől ilyen erősen függő gazdaságban
a szociopátia éppolyan káros az üzletre, mint a társadalomra.
Végül az ötödik szabály:
a fizika törvényeivel ellentétben
a gazdaság törvényei döntés útján születnek.
A neoliberális gazdaságelmélet úgy adta el magát önöknek,
mintha megváltozhatatlan természeti törvény lenne,
pedig valójában áltudományon alapuló társadalmi normákra
és kitalált narratívákra épül.
Ha valóban egyenlőbb,
virágzóbb és fenntarthatóbb gazdaságot akarunk,
valamint jól működő demokráciát
és civil társadalmat,
akkor új közgazdaságtanra van szükségünk.
És van egy jó hírem:
ha új közgazdaságtant akarunk,
nem kell mást tennünk, mint eldönteni, hogy akarjuk.
Köszönöm.
(Taps)
Moderátor: Nick, bizonyára sokszor megkapod a kérdést:
ha annyira elégedetlen vagy a gazdasági rendszerrel,
miért nem ajándékozod el az összes pénzed, és csatlakozol a 99%-hoz?
Nick Hanauer: Nem, vagyis igen.
Sokszor megkapom. Sokszor.
"Ha ennyire törődsz az adókkal, miért nem fizetsz többet?"
Vagy "ha ennyire törődsz a bérekkel, miért nem fizetsz többet?"
Megtehetném.
A probléma az,
hogy nem sokat javítana a helyzeten,
és felfedeztem egy stratégiát,
amely százezerszer jobban működik,
Moderátor: Értem.
NH: úgyhogy olyan narratívák és törvények létrehozására fordítom a pénzem,
amelyek megkövetelik, hogy minden más gazdag is
adózzon, és jobban megfizesse a dolgozókat.
(Taps)
És például
az általunk kezdeményezett 15 dolláros minimálbér
mára 30 millió dolgozó helyzetén segített.
Tehát ez jobb módszer.
Modrátor: Nagyszerű.
Ha meggondolnád magad, szerzünk jelentkezőket a vagyonodra.
NH: Rendben. Köszönöm. Moderátor: Köszönöm szépen.