[Ovaj govor predstavlja sadržaj za odrasle]
Letos me je majka nazvala kako bi intervenisala.
Naletela je na nekoliko odlomaka iz mojih memoara,
koji još uvek nisu bili objavljeni,
i bila je zabrinuta.
Nije se radilo o seksu.
(Smeh)
Jezik ju je uznemirio.
Na primer:
„Bio sam toliko toga
tokom mog neobičnog putovanja:
siromašni dečak, crnčuga,
čovek sa Jejla, čovek sa Harvarda,
peder, hrišćanin,
dete ovisnice o kreku, navodno,
potomak Satane, drugi Hristov dolazak,
Kejsi.“
To je tek šesta strana.
(Smeh)
Pa možete da razumete majčinu zabrinutost.
Međutim, htela je samo da unese jednu malu ispravku.
Pa je nazvala i otpočela je:
„Hej, ti si čovek.
Nisi peder, nisi propalica,
i dozvoli da ti kažem razliku.
Ti si ugledan. Ti si inteligentan.
Oblačiš se lepo. Znaš da se izražavaš.
Sviđaš se ljudima.
Ne šetaš okolo sa ispruženom rukom kao propalica.
Nisi ulična skitnica.
Ti si cenjena osoba
koja je igrom slučaja gej.
Ne smeštaj sebe tamo
kada ti je mesto ovde.“
Mislila je da mi je učinila uslugu,
a na neki način i jeste.
Njen poziv je razjasnio ono što pokušavam da učinim u životu
i u svom poslu kao pisac,
a to je da pošaljem jednu prostu poruku:
način na koji smo naučili da živimo mora da se promeni.
Naučio sam ovo na teži način.
Nisam rođen na pogrešnom koloseku,
već skroz na pogrešnoj strani reke
Triniti, dole u Oak Klifu u Teksasu.
Tu su me podigli naizmenično moja baka,
koja je radila kao kućna pomoćnica,
i moja sestra,
koja me je usvojila nekoliko godina nakon što je naša majka,
koja je bolovala od mentalne bolesti,
nestala.
A taj nestanak,
koji je počeo kad mi je bilo 13 godina i trajao je pet godina,
oblikovao me je u osobu koja sam postao,
osobu koja sam kasnije morao da prestanem da budem.
Pre nego što je otišla, moja majka je bila moje ljudsko skrovište.
Bila je jedina druga osoba koja se činila jednako neobičnom kao ja,
prelepo neobičnom,
nekakav spoj Blanš Duboa iz „Tramvaja zvanog čežnja“
i Vitni Hjuston iz 1980-ih.
(Smeh)
Ne kažem da je bila savršena,
već da sam zasigurno imao koristi od njenih nesavršenosti.
A možda je, naposletku, baš u tome čarolija:
u korisnoj grešci.
Pa kad je počela da nestaje, ponekad danima,
okrenuo sam se nekakvoj sopstvenoj čaroliji.
Sinulo mi je, kao iz neba,
da mogu da prizovem moju majku prosto hodajući savršeno
od moje osnovne škole na vrhu strmog brda,
pa skroz dole do bakine kuće,
smeštajući jedno stopalo,
i to samo jedno stopalo u svaki kvadrat na trotoaru.
Nisam dozvoljavao deliću ijednog stopala da dotakne liniju između kvadrata,
nisam smeo da preskočim kvadrat,
sve do poslednjeg kvadrata kod poslednje vlati trave
koja je razdvajala naš travnjak od ulaza u dvorište.
I ne zezam vas, delovalo je -
iako samo jednom.
Međutim, ako moj savršeni hod nije mogao da vrati moju majku,
otkrio sam da ovaj pristup ima druge primene.
Otkrio sam da svi ostali autoriteti oko mene
vole jedino savršenstvo,
poslušnost, pokornost.
Ili će me bar, ako se potčinim, manje uznemiravati.
Pa sam prihvatio pogodbu
koju ću kasnije da vidim u zatvoru, Štazijinom zatvoru u Berlinu,
na znaku na kom je pisalo:
„Onaj ko se prilagodi može da živi podnošljivo.“
Bila je to pogodba koja je obezbeđivala
da imam smeštaj i hranu;
pogodba koja mi je donela pohvale nastavnika i rodbine, stranaca;
pogodba koja se isplatila uveliko, kako se činilo,
kada se jednog dana u mojoj 17. godini čovek sa Jejla pojavio
u mojoj srednjoj školi da me vrbuje za fudbalsku ekipu sa Jejla.
Činilo mi se tada neočekivanim kao što se možda sada čini vama.
Čovek sa Jejla je rekao - svi su rekli -
da je to nešto najbolje što je moglo da mi se desi,
nešto najbolje što je moglo da se desi čitavoj zajednici.
„Uzmi ovu ulaznicu, dečače“, rekli su mi.
Nisam bio baš siguran.
Jejl se činio kao potpuno drugi svet:
hladno, strano, neprijateljsko mesto.
Prvog dana moje regruterske posete,
poslao sam poruku sestri kao izgovor što mi se nije išlo.
„Ovi ljudi su tako čudni.“
Odgovorila je: „Savršeno ćeš se uklopiti.“
(Smeh)
Prihvatio sam ulaznicu
i prokleto se silno trudio da se uklopim.
Kada me je moja savetnica za brucoše upozorila da ne nosim kačkete na kampusu:
„Sada si na Jejlu. Ne moraš više to da radiš“, rekla je.
Mislio sam kako je ovo tek jedna od manjih cena
koja mora da se plati zarad uspeha.
Sve sam ih platio, ili sam pokušao,
i veoma brzo su počele, kako se činilo, da mi uzvraćaju:
postao sam vođa prve fudbalske ekipe;
upao sam u ne tako tajno društvo
i dobio posao na Vol stritu, a kasnije u Vašingtonu.
Stvari su tako dobro išle da sam prirodno smatrao
da bi trebalo da budem predsednik SAD-a.
(Smeh)
Međutim, kako su mi bile tek 24 godine,
a kako čak i predsednici moraju da počnu negde,
umesto toga sam se zadovoljio kandidaturom za kongres.
Sad, ovo je bilo nakon velikih izbora iz 2008,
izbora tokom kojih je ozbiljni, umereni senator naglasio:
„Poruka koju morate da pošaljete više od bilo koje druge poruke
je da je Barak Obama isti kao mi.“
Toliko dobro su poslali tu poruku
da je njihova kampanja postala zlatni standard savremene politike,
ako ne i savremenog života koji, kako se čini, takođe zahteva
da svi mi uradimo šta god je potrebno da bismo mogli reći na kraju naših dana,
pomireni i sa zadovoljstvom: „Bio sam isti kao i svi drugi.“
A to bi bila i moja poruka.
Pa sam jedne noći obavio poslednji poziv sa mojim uvaženim menadžerom kampanje.
Uradićemo što je potrebno da pobedimo, ali prvo je imao jedno pitanje:
„Ima li nešto što bi trebalo da znam?“
Držao sam telefon i naposletku rekao:
„Pa, verovatno bi trebalo da znaš da sam gej.“
Tišina.
„Hmm. Razumem“, skoro da je prošaputao,
kao da je pronašao blistavi novčić ili mrtvu ptičicu.
(Smeh)
„Drago mi je što si mi rekao“, nastavio je.
„Definitivno mi nisi olakšao posao.
Mislim, u Teksasu si.
Međutim, nije nemoguće, nije nemoguće.
Kejsi, dozvoli da te nešto pitam:
kako ćeš da se osećaš kada te neko, recimo na mitingu, nazove pederom?
I budimo realni, u redu?
Razumeš da će neko možda želeti da te fizički povredi.
Samo želim da znam:
da li si stvarno spreman za ovo?“
Nisam bio.
I nisam mogao da razumem -
jedva sam mogao da dišem,
razmišljam ili progovorim.
Da pojasnim: dečak koji sam tad bio
bi se zaleteo na priliku da bude povređen,
da žrtvuje sve, čak i život, zarad cilja.
Bilo je tu nešto šokantno, ipak -
ne znači da je trebalo da bude, ali bilo je -
u pomisli da bi mogao da bude povređen samo zbog toga što je to što jeste,
a što prvenstveno nije ni pokušavao da bude.
Sve što je on - sve što sam ja -
pokušavao da budem i što sam bio je bilo ono što sam smatrao da se traži od mene.
Bio sam ugledan za 24-godišnjaka:
inteligentan, lepo sam se izražavao, pristojno odevao; bio sam uzoran građanin.
Međutim, pogodba koju sam prihvatio ipak nije mogla da me spasi,
a ne može da spasi ni vas.
Možda ste već naučili ovu lekciju
ili ćete naučiti, bez obzira na vašu seksualnost.
Kvir pojedinci dobijaju koncentrisanu dozu, nesumnjivo,
ali represija je gorka tableta koju nude svima nama.
Naučeni smo da skrivamo toliko delova nas samih i onog kroz šta smo prošli:
našu ljubav, naš bol, neki i našu veru.
Iako razotkrivanje pred svetom može da bude teško,
zadiranje u sirovu, čudnovatu čaroliju nas samih može da bude još teže.
Kao što je Majls Dejvis govorio: "Potrebno je dugo vremena da zazvučite kao vi."
To je zasigurno bio moj slučaj.
Imao sam lično prosvetljenje te noći sa 24 godine,
ali sam uglavnom nastavio dalje sa životom.
Krenuo sam na Poslovnu školu na Harvardu, osnovao uspešnu neprofitnu organizaciju,
završio na naslovnici časopisa, na sceni TED-a.
(Smeh)
Postigao sam do kasnih dvadesetih
otprilike sve što bi klinac trebalo da ostvari.
Međutim, zaista sam se slamao.
Nisam baš imao nervni slom, ali nisam ni bio predaleko od toga,
i svakako sam bio veoma tužan.
Nikad nisam pomišljao da postanem pisac,
nisam čak ni previše čitao, sve do svoje skoro 23. godine.
Međutim, knjižarstvo je otprilike jedina industrija
koja vam plaća da istražujete sopstvene probleme, pa -
(Smeh)
Pa sam odlučio da se okušam,
da pokušam rečima da opišem te pukotine.
Sad, ono što je izašlo na papir je bilo čudno kao i moja osećanja tada,
a to je u početku uznemirilo neke ljude.
Jedan uvaženi pisac me je nazvao kako bi i sam intervenisao
nakon što je pročitao nekoliko prvih poglavlja
i otpočeo je, baš poput moje majke:
„Hej, slušaj.
Angažovan si da napišeš autobiografiju.
To je jednostavna vežba.
Ima početak, sredinu i kraj,
i zasnovana je na činjenicama iz tvog života.
I usput, imamo značajnu tradiciju autobiografskog pisanja u našoj državi,
predvođenu ljudima sa margina društva koji pišu da bi istakli svoje postojanje.
Kupi neke od tih knjiga i uči od njih.
Ideš u pogrešnom smeru.“
Međutim, više nisam verovao u ono čemu su nas podučavali -
da je pravi smer bezbedan smer.
Više nisam verovao čemu su nas podučavali -
da su životi kvir ljudi ili crnaca ili siromašnih marginalni životi.
Verovao sam u ono što Kendrik Lamar kaže u pesmi „Section.80“:
„Ne gledam spolja ka unutra.
Ne gledam iznutra ka spolja.
Tačno sam u jebenom središtu i osvrćem se okolo.“
(Smeh)
To je bilo mesto
sa kog sam se nadao da ću da delam,
zapućen u jedinom pravcu u kom se vredi kretati, u pravcu sebe,
pokušavajući da pomognem svima nama da odbacimo užasnu pogodbu
koju smo naučili da prihvatamo.
Naučeni smo da pretvorimo sebe
i svoja dela u sićušne zalogaje koje je lako svariti;
naučeni smo da se sakatimo kako bismo imali smisla drugima,
da budemo stranci sebi samima kako bi smo se sprijateljili s pravim ljudima
i kako bi nas prave škole primile
i da bismo se zaposlili na pravim poslovima,
i kako bi nas pozvali na prave žurke,
i kako bi nas, jednog dana, pravi bog pozvao u pravi raj
i zatvorio svoja biserna vrata za nama,
kako bismo mogli da mu se klanjamo na vek vekova.
Ovo su nagrade, kažu,
za našu poslušnost:
da postanete uvaženi sveti zalogaj,
da budete mrtvi.
A ja kažem na to: „Ne, hvala.“
Svetu i mojoj majci.
Pa, da budem iskren,
samo sam rekao: „U redu, mama, pričaćemo kasnije.“
(Smeh)
Međutim, u sebi sam rekao: „Ne, hvala.“
Ne mogu ni njenu pogodbu da prihvatim.
A ne treba ni vi.
Bilo bi lako za mnoge od nas u prostorijama poput ove
da na sebe gledamo kao da smo na bezbednom,
da se držimo tu.
Lepo se izražavamo, pristojno odevamo,
inteligentni smo, sviđamo se ljudima, ili se oni ponašaju kao da im se sviđamo.
Međutim, umesto toga, tvrdim da bi trebalo da se setimo Lotove žene.
Isus iz Nazareta je to prvo rekao svojim učenicima:
„Setite se Lotove žene.“
Lot, u slučaju da niste skoro čitali Bibliju,
je bio čovek koji se smestio sa porodicom dole u Sodomi,
u središtu rđavog društva koje je Bog odlučio da mora da uništi.
Međutim, Bog, budući okrutan, no ipak malčice i luckast,
požurio je dva anđela da pođu u Sodomu i upozore Lota da okupi svoje
i da uhvati maglu.
Lot je čuo anđeosko upozorenje, međutim, odlagao je.
Nisu imali čitav dan da čekaju, pa su zgrabili Lotovu ruku
ruke njegove dve kćerke, i ruke njegove supruge
i požurili su s njima van Sodome.
I anđeli su povikali:
„Bežite u planinu. Šta god radili, ne osvrćite se nazad“,
baš u trenutku kada je Bog počeo da suklja vatru na Sodomu i Gomoru.
Ne shvatam kako je Gomora uvučena u sve ovo.
Međutim, Lot i njegovi trče,
beže od sveg tog uništenja,
podižu prašinu dok Gospod seje smrt,
a onda, iz nekog razloga, Lotova žena se osvrće nazad.
Bog je pretvara u stub soli.
„Setite se Lotove žene“, kaže Isus.
Međutim, pitam se:
zašto se osvrnula nazad?
Da li se osvrnula nazad jer nije želela da propusti pustošenje,
želela je da baci poslednji pogled na grad u plamenu?
Da li se osvrnula nazad jer je želela da se uveri da su njeni ljudi
daleko od opasnosti kako bi malo odahnula?
Ponekad sam takvo sebično njuškalo da bi to verovatno bili moji razlozi,
da sam bio na njenom mestu.
Međutim, šta ako se nešto drugo dešavalo s ovom ženom, Lotovom suprugom?
Šta ako nije mogla da podnese misao da ostavlja sve te ljude
da sami živi izgore,
čak ni u ime pravednosti?
Zar to nije moguće?
Ako je tako, onda ovaj osvrt nazad neposlušne žene
možda naposletku i nije opomena.
Možda se radi o najhrabrijem činu u čitavoj Bibliji,
čak i hrabrijem od čina koji ovu knjigu drži na okupu,
raspeća.
Rečeno je da je gore na Golgoti, na starom ofucanom krstu,
Isus dao svoj život da spasi sve ljude:
milijarde i milijarde stranaca za sva buduća vremena.
To je lep postupak.
Proslavio ga je, zasigurno.
(Smeh)
Međutim, Lotova žena je ubijena,
pretvorena u stub soli,
samo zato što nije mogla da okrene leđa svojim prijateljima,
rđavim ljudima iz Sodome,
a niko čak nije ni zapisao ime te žene.
Ah, imati hrabrost Lotove žene.
Taj vid hrabrosti nam je danas potreban.
Hrabrost da se stavimo tamo.
Hrabrost koja kaže da svi moramo da budemo pederi
ili niko od nas ne može da bude peder, kako bi bilo ko od nas bio slobodan.
Hrabrost da stojimo sa drugim skitnicama na ulici,
sa svim ubogim na zemlji,
da osnujemo vojsku od potrebitih,
s verom da smo svi goli došli na svet,
možemo da sagradimo bolji svet.
Hvala vam.
(Aplauz)