[Această prelegere are conținut pentru adulți]
Mama m-a sunat vara asta pentru a interveni.
A dat peste câteva fragmente din autobiografia mea,
care nici măcar nu era publicată,
și era îngrijorată.
Nu era vorba de sex.
(Râsete)
Era limbajul ce o tulbura.
Spre exemplu:
„Am fost atât de multe
de-a lungul călătoriei mele neobișnuite:
un băiat sărac, un negru,
un om de la Yale, un om de la Harvard,
un homosexual, un creștin,
un copil fumat, așa-numit,
odrasla satanei, a doua venire,
Casey.”
Asta a fost doar pagina șase.
(Râsete)
Deci ați putea înțelege îngrijorarea mamei mele.
Dar nu voia decât să facă o mică schimbare.
Așa că a sunat și a început:
„Uite, ești un om.
Nu ești un homosexual, nu ești un pungaș
și lasă-mă să-ți spun care e diferența.
Ești remarcabil. Ești inteligent.
Te îmbraci bine. Știi să vorbești.
Oamenii te plac.
Nu umbli să cauți probleme ca un pungaș.
Nu ești un vagabond pe stradă.
Ești o persoană onorabilă
care se întâmplă să fie homosexuală.
Nu te pune tocmai acolo,
când ești de aici.”
A crezut că îmi face un serviciu,
și într-un fel mi-a făcut.
Convorbirea cu ea a clarificat ce încerc să fac cu viața mea
și în munca mea de scriitor,
adică de a transmite un mesaj simplu:
modul în care ai fost învățat să trăiești trebuie să se schimbe.
Am învățat asta din greșeli.
M-am născut nu numai de partea greșită a străzii,
dar pe partea cealaltă a întregului râu,
Trinity, în Oak Cliff, Texas.
Am fost crescut acolo parțial de bunica mea
care era servitoare,
și de sora mea,
care m-a adoptat la câțiva ani după ce mama noastră,
care se lupta cu o boală mintală,
a dispărut.
Și această dispariție,
care a început când aveam 13 ani și care a durat 5 ani,
a clădit persoana care am devenit,
persoana de care mai târziu a trebuit să mă dezvăț.
Înainte de a pleca, mama a fost ascunzătoarea mea umană.
Era singura persoană care părea la fel de ciudată ca mine,
minunat de ciudată,
un fel de amestec între Blanche DuBois din „A Streetcar Named Desire”
și Whitney Houston din anii ’80.
(Râsete)
Nu am spus că era perfectă,
doar că am beneficiat cu siguranță de imperfecțiunile ei.
Și poate că asta înseamnă magie, până la urmă:
o greșeală folositoare.
Iar atunci când a început să dispară câteva zile de-o dată,
mi-am creat propria magie.
Mi-a trăsnit de sus
că o puteam invoca pe mama numai mergând perfect
de la școala primară din vârful unui deal abrupt,
până jos la casa bunicii,
poziționând un picior, și doar un picior, în fiecare pătrat de pe trotuar.
Nu puteam să las nicio parte a vreunui picior
să calce linia dintre pătrate,
nu puteam să sar peste niciun pătrat,
tot drumul până la ultimul pătrat, la ultimul fir de iarbă
care separă peluza noastră de intrarea din stradă.
Și nu vă mint, a mers...
doar o dată însă.
Și dacă mersul meu perfect nu putea să o aducă pe mama înapoi,
am descoperit că această metodă avea alte utilizări.
Am descoperit că toți cei de la conducere din preajma mea
iubeau nimic mai puțin decât perfecțiunea,
obediența, supunerea.
Sau măcar dacă mă supuneam, nu mă deranjau prea mult.
Deci am făcut un târg
pe care l-am văzut mai târziu într-o închisoare,
o închisoare Stasi din Berlin,
pe o inscripție pe care scria:
„Cel care se adaptează poate trăi tolerabil.”
A fost un târg care a asigurat
că am un loc unde să stau și ceva să mănânc;
un târg care mi-a câștigat laude de la profesori și rude, necunoscuți;
un târg care a meritat din plin, după cum a părut,
când într-o zi, la 17 ani, un bărbat de la Yale
a venit la liceul meu pentru a mă recruta
în echipa de fotbal american de la Yale.
A venit din senin pentru mine atunci ca și pentru voi acum.
Omul de la Yale mi-a spus - toți mi-au spus -
că acesta e cel mai bun lucru care mi se putea întâmpla,
cel mai bun lucru care se putea întâmpla întregii comunități.
„Ai o șansă, băiete”, mi-au spus.
Nu eram sigur.
Yale părea o cu totul altă lume:
un loc rece, străin, ostil.
În prima zi a vizitei mele de recrutare,
i-am trimis un mesaj sorei mele cu o scuză pentru a nu mă duce.
„Acești oameni sunt așa ciudați.”
Mi-a răspuns: „O să te integrezi numai bine.”
(Râsete)
Am profitat de această șansă
și am muncit din greu să mă integrez.
Atunci când consilierul meu din primul an
m-a avertizat să nu mai port șapcă în campus...
„Ești la Yale acum. Nu mai e nevoie să faci asta”, a spus.
M-am gândit că asta este unul dintre micile compromisuri
care trebuie făcute pentru a reuși.
Le-am făcut pe toate, sau am încercat,
și desigur a venit și răsplata:
m-au făcut căpitanul echipei de fotbal american a universității,
m-au băgat într-o societate nu așa secretă
și o slujbă pe Wall Street, iar mai târziu în Washington.
Lucrurile mergeau așa bine, încât m-am gândit, firește,
că ar trebui să devin președintele Statelor Unite ale Americii.
(Râsete)
Dar din moment ce aveam doar 24 de ani
și chiar și președinții trebuie să înceapă de undeva,
am decis să candidez pentru Congres.
Asta se întâmpla în strălucirea lăsată
de acea măreață campanie de alegeri din 2008,
în timpul căreia un senator moderat serios a subliniat:
„Mesajul care trebuie transmis mai mult decât oricare alt mesaj
este că Barack Obama este la fel ca noi.”
Au răspândit acel mesaj atât de bine
încât campania lor a devenit standardul de aur din politica modernă,
dacă nu chiar din viața modernă, care pare și ea să ceară
ca fiecare dintre noi să facem tot ce ne stă cu putință
ca să putem spune la capătul zilelor
cu liniște și satisfacție: „Am fost ca toți ceilalți.”
Și acesta ar fi și mesajul meu.
Într-o seară am dat un ultim telefon potențialului meu manager de campanie.
Vom face ce e de făcut ca să câștigăm, dar mai întâi a pus o întrebare:
„E ceva ce trebuie să știu?”
Am așteptat pe linie și am spus într-un final:
„Ar trebui poate să știi că sunt homosexual.”
Liniște.
„Da, înțeleg.” aproape că a șoptit,
ca și cum ar fi găsit un bănuț lucios sau o păsărică moartă.
(Râsete)
„Mă bucur că mi-ai spus.” a continuat.
„Cu siguranță nu mi-ai făcut slujba mai ușoară.
Ești totuși în Texas.
Dar nu e imposibil, nu e imposibil.
Dar Casey, permite-mi să te întreb ceva:
Cum te vei simți când cineva la un miting te va numi homosexual?
Și hai să fim sinceri, în regulă?
Înțelegi că cineva te-ar putea răni fizic.
Vreau doar să știu:
Ești cu adevărat pregătit pentru așa ceva?”
Nu eram.
Și nu putea înțelege -
abia puteam să respir
sau să gândesc sau să spun vreun cuvânt.
Dar să fie clar: copilul care eram la acea vreme
ar fi sărit la șansa de a fi rănit,
de a sacrifica totul, chiar și viața, pentru o cauză.
A fost ceva șocant însă -
nu că trebuia să fie, dar a fost...
în ideea că ar putea fi rănit
pentru nimic mai mult decât a fi el însuși,
ceea ce nici măcar nu a încercat să facă de la bun început.
Tot ceea ce el - ceea ce eu -
am încercat să fac și să fiu a fost ceea ce am crezut că mi se cere.
Eram remarcabil pentru cineva de 24 de ani:
inteligent, vorbeam frumos, mă îmbrăcam decent;
eram un cetățean onorabil.
Dar târgul pe care l-am făcut nu mă putea salva până la urmă
și nu te poate salva nici pe tine.
S-ar putea să fi învățat deja această lecție,
sau o veți face, indiferent de sexualitatea voastră.
Cei excentrici primesc o doză concentrată, fără îndoială,
dar represiunea este o pastilă amară care este oferită tuturor.
Suntem educați să ascundem atâtea laturi din ceea ce suntem
și din ceea ce am trăit:
dragostea noastră, durerea noastră, pentru unii, credința noastră.
Să-ți dezvălui secretul în fața lumii este greu,
să pătrunzi în propria magie brută și stranie poate fi mult mai greu.
Așa cum a spus Miles Davis: „Poate dura multă vreme până când suni ca tine.”
Cu siguranță la fel a fost și pentru mine.
Am avut propria revelație în acea seară la 24 de ani,
dar în principiu, mi-am continuat viața.
M-am dus la Facultatea de Afaceri de la Harvard,
am lansat un non-profit de succes,
am ajuns pe coperta unei reviste, pe scena de la TED.
(Râsete)
Am realizat până aproape de 30 de ani,
cam tot ceea ce un copil ar trebui să realizeze.
Dar eram destul de țicnit,
nu chiar în pragul unei căderi nervoase, dar nici departe,
teribil de trist oricum.
Nu m-am gândit să devin scriitor,
nici nu am citit, cu seriozitate, până când nu am avut aproape 23 de ani.
Dar industria cărților este cam singura industrie
care te va plăti pentru a-ți studia problemele personale, deci...
(Râsete)
Așa că am decis să încerc,
să urmăresc acele crăpături prin cuvinte.
Ceea ce a ieșit pe pagină a fost cam la fel de ciudat
cum m-am simțit atunci,
ceea ce a alarmat câțiva oameni la început.
Un scriitor respectabil m-a sunat pentru a interveni
după ce a citit câteva capitole timpurii
și a început precum mama:
„Uite, ascultă.
Ai fost angajat să scrii o autobiografie.
Este un sarcină simplă.
Are un început, un mijloc și un sfârșit
și este bazată pe evenimentele din viața ta.
Și apropo, această țară are o tradiție îndelungată în autobiografie,
condusă de oameni de la marginea societății
care scriu pentru a-și afirma existența.
Du-te și cumpără câteva din acele cărți pentru a învăța din ele.
Mergi în direcția greșită.”
Dar nu mai credeam ce suntem învățați:
că direcția corectă este direcția sigură.
Nu mai credeam ce suntem învățați:
că viețile excentrice sau viețile negre sau viețile sărace sunt vieți marginale.
Credeam ceea ce Kendrick Lamar spunea în „Secțiunea 80”:
„Nu sunt afară uitându-mă înăuntru.
Nu sunt înăuntru uitându-mă afară.
Sunt chiar în nenorocitul de centru uitându-mă în jur.”
(Râsete)
Acela era locul
din care am sperat să lucrez,
îndreptându-mă în singura direcție care avea sens, înspre mine însumi,
încercând să ne ajutăm cu toții să refuzăm târgurile afurisite
pe care am fost educați să le facem.
Suntem educați să ne transformăm pe noi înșine
și munca noastră în bucățele care sunt ușor digerabile;
educați să ne mutilăm pentru a avea sens pentru ceilalți,
să fim străini pentru noi înșine
pentru ca oamenii să se împrietenească cu noi
și pentru ca școlile să ne accepte
și ca angajatorii potriviți să ne angajeze
și ca partidele să ne invite
și ca, vreodată, Dumnezeul potrivit să ne primească în raiul potrivit
și să-și închidă porțile Paradisului în spatele nostru,
pentru ca noi să ne închinăm la El pe vecie.
Acestea sunt recompensele, spun ei,
pentru supunerea noastră:
să fim o bucățică plăcută și sfântă,
să fim morți.
Iar eu le răspund: „Nu, mulțumesc.”
La toată lumea și mamei mele.
Ei bine, ca să spun adevărul,
tot ceea ce am spus este: „Bine, mamă, vorbim mai târziu.”
(Râsete)
Dar în mintea mea am zis: „Nu, mulțumesc.”
Nu pot să accept nici târgul ei.
Și nici tu nu ar trebui.
Ar fi ușor pentru mulți dintre noi în săli ca aceasta
să ne considerăm feriți,
să ne credem de cealaltă parte.
Vorbim frumos, ne îmbrăcăm decent,
suntem inteligenți, oamenii ne plac, sau pretind că ne plac.
Dar aș propune în schimb să ne amintim de soția lui Lot.
Iisus din Nazaret a spus-o prima dată discipolilor lui:
„Amintiți-vă de soția lui Lot.”
Lot, în cazul în care nu ați citit Biblia în ultima vreme,
a fost un om care s-a stabilit cu familia lui în Sodoma,
în mijlocul unei societăți păcătoase pe care Dumnezeu s-a decis să o distrugă.
Dar Dumnezeu, fiind nemilos, însă cam nătâng,
a trimis doi îngeri în Sodoma
pentru a-l avertiza pe Lot să-i cheme pe ai lui
și să găsească o ieșire.
Lot a auzit avertismentul îngerului, dar a întârziat.
Nu avea toată ziua la dispoziție, așa că îngerii i-au luat de mână
pe Lot, pe cele două fiice și pe soția lui
și i-au scos repede afară din Sodoma.
Iar îngerii au strigat:
„Mergeți spre munți. Orice s-ar întâmpla, nu vă uitați înapoi.”
exact în clipa în care Dumnezeu a început
să plouă cu foc peste Sodoma și Gomora.
Nu-mi explic cum Gomora a fost târâtă în această situație.
Iar Lot și ai lui aleargă,
fugind de toată acea distrugere,
ridicând praful în aer în timp ce Tatăl plouă cu moarte,
și apoi, dintr-un anume motiv, soția lui Lot se uită în urmă.
Dumnezeu o transformă într-o stană de piatră.
„Amintiți-vă de soția lui Lot”, a spus Iisus.
Dar eu am o întrebare:
De ce s-a uitat în urmă?
S-a uitat în urmă pentru că nu a vrut să piardă măcelul,
a aruncat o ultimă privire asupra unui oraș în foc?
S-a uitat în urmă pentru că a vrut să fie sigură că familia ei
era destul de departe de pericol pentru a respira ușurată?
Sunt așa băgăcios și egoist câteodată
încât acestea ar fi fost probabil motivele mele
dacă eram în locul ei.
Dar ce-ar fi dacă altceva s-a petrecut cu această femeie, soția lui Lot?
Ce-ar fi dacă nu a putut să suporte gândul de a lăsa acei oameni
să ardă singuri de vii,
chiar și de dragul dreptății?
Nu ar fi posibil?
Dacă este, atunci această privire înapoi a unei femei neascultătoare
s-ar putea să nu fie o poveste de avertizare până la urmă.
S-ar putea să fie cea mai curajoasă faptă din toată Biblia,
chiar mai curajoasă decât fapta care ține toată cartea legată,
crucificarea.
Ni se spune că sus pe Golgota, pe o cruce veche și aspră,
Iisus și-a dat viața pentru a salva umanitatea:
miliarde și miliarde de necunoscuți pentru totdeauna.
Este un gest frumos.
L-a făcut faimos, asta cu siguranță.
(Râsete)
Dar soția lui Lot a fost omorâtă,
prefăcută într-o stană de piatră,
doar pentru că nu a putut să le întoarcă spatele prietenilor săi,
oamenii păcătoși ai Sodomei,
iar nimeni nici măcar nu a scris numele femeii.
Ah, a avea curajul soției lui Lot.
Acesta este tipul de curaj de care avem nevoie în ziua de azi.
Curajul de a ne pune în mijlocul furtunii.
Curajul care spune că fie trebuie să fim cu toții homosexuali,
fie niciunul dintre noi nu e homosexual, pentru ca fiecare dintre noi să fie liber.
Curajul de a sta cu alți vagabonzi în stradă,
cu cei mai necăjiți de pe pământ,
de a forma o armată din cei mai mărunți,
cu toată credința că din crusta goală a ceea ce cu toții suntem,
putem construi o lume mai bună.
Mulțumesc.
(Aplauze)