Svake druge večeri u Japanu,
izađem iz svog stana,
penjem se uzbrdo 15 minuta,
zatim se zaputim u svoj mjesni sportski klub,
gdje su postavljena tri stola za ping pong u studiju.
Prostor je skučen
pa za svakim stolom
jedan par igrača vježba forhende,
drugi par vježba bekhende,
a svako malo, loptice se sudare u zraku
i svi kažu "O!"
Zatim, slučajnim odabirom, izaberemo partnere i igramo u parovima.
Ali doista vam ne bih mogao reći tko je pobijedio,
jer mijenjamo partnere svakih 5 minuta.
A svi se jako trude
da osvoje bodove,
ali nitko ne prati stanje tko pobjeđuje.
Nakon nekih sat vremena žestokog napora,
mogu vam iskreno reći
da se neznanje tko je pobijedio
čini kao konačna pobjeda.
U Japanu, kažu,
stvorili su natjecateljski duh bez natjecanja.
Svima vam je poznato da je geopolitiku najbolje pratiti gledanjem ping-ponga.
(Smijeh)
Dvije najjače svjetske sile bile su najljući protivnici,
sve dok 1972. godine američkoj momčadi ping-ponga
nije bilo dozvoljeno posjetiti komunističku Kinu.
Čim su se nekadašnji suparnici
skupili oko nekakvih malenih zelenih stolova,
svatko od njih mogao je proglasiti pobjedu
i cijeli svijet je mogao odahnuti.
Kineski vođa Mao Ce Tung
napisao je cijeli priručnik za ping-pong
i nazvao je taj sport "duhovnim nuklearnim oružjem".
I priča se da je jedini počasni doživotni član
američkog udruženja stolnog tenisa
tadašnji predsjednik Richard Nixon,
koji je pomogao iskreirati ovu "win-win" situaciju
putem ping-pong diplomacije.
Ali puno prije toga,
stvarno, povijest modernog svijeta
najbolje je ispričana pomoću skakutajuće bijele loptice.
"Ping-pong" zvuči kao srodnik "sing-song" (pjevušiti),
kao nešto istočno,
ali zapravo, vjeruje se da su ga izumili Britanci viših klasa
u viktorijanskom dobu,
koji se se počeli gađati vinskim čepovima preko zidova knjiga nakon večere.
(Smijeh)
Ne pretjerujem.
(Smijeh)
Do kraja Prvog svjetskog rata,
ovim sportom vladali su igrači iz bivšeg Austrougarskog carstva:
osam od devet prvih svjetskih prvenstava
osvojili su Mađari.
Istočni Europljani postali su tako vješti
u odbijanju svega što je bilo bačeno na njih,
da su gotovo zaustavili razvoj cjelokupnog sporta.
U jednoj utakmici prvenstva u Pragu 1936. godine,
priča se da je prvi poen trajao dva sata i 12 minuta.
Prvi poen!
Duži od "Pobješnjelog Maxa".
A prema jednom igraču, sudac se morao povući zbog bolnog vrata
prije nego je poen zaključen.
(Smijeh)
Taj igrač počeo je odbijati lopticu lijevom rukom
i diktirati šahovske poteze između udaraca.
(Smijeh)
Mnogi gledatelji, naravno, počeli su odustajati,
jer samo taj poen trajao je možda i 12 tisuća udaraca.
Hitan sastanak Međunarodnog udruženja za stolni tenis
morao se održati upravo tada i ondje
te su uskoro pravila promijenjena,
tako da nijedna utakmica ne može trajati duže od 20 minuta.
(Smijeh)
Šesnaest godina poslije, Japan dolazi na scenu,
kada se nepoznati urar Hiroji Satoh
pojavio na svjetskom prvenstvu u Bombaju 1952. godine.
Satoh nije bio krupan, nije bio visoko rangiran,
nosio je naočale,
ali bio je naoružan reketom koji nije imao ispupčenja,
kao svi drugi reketi,
nego prekriven gustom spužvastom gumenom pjenom.
Zahvaljujući tom prigušujućem tajnom oružju,
nepoznati Satoh osvojio je zlatnu medalju.
Milijun ljudi izašlo je na ulice Tokija
kako bi ga pozdravili pri povratku,
i zapravo, japanski oporavak nakon rata je počeo.
Ono što sam naučio kroz svoje redovne igre u Japanu,
više bi se moglo nazvati unutarnjim sportom svjetske prevlasti,
također poznatim i kao život.
U klubu nikad ne igramo jedan-na-jedan,
samo u parovima,
i zato što mijenjamo partnere svakih 5 minuta,
ako slučajno izgubite, vrlo je vjerojatno da ćete pobijediti
šest minuta kasnije.
Također igramo setove najboljih od dvojice
pa često uopće nema gubitnika.
Ping-pong diplomacija.
Uvijek se sjetim, kada sam bio dječak odrastajući u Engleskoj,
učili su me da je svrha igre pobijediti.
Ali u Japanu, ohrabruje me se da vjerujem da je zapravo svrha igre
da se što više ljudi oko vas osjećaju kao pobjednici.
Pa se ne razbacujete gore-dolje kao što bi pojedinac činio,
nego ste dio uravnoteženog, stabilnog zbora.
Najvještiji igrači u našem klubu
upogone svoje vještine kako bi vodstvo od 9:1 svog tima
pretvorili u rezultat 9:9 pri kojemu će svi biti žestoko uključeni u igru.
A moj prijatelj koji udara te visoke, nadlijetajuće lopte
koje manji igrači promašuju --
pa, on osvaja puno poena, ali smatra ga se gubitnikom.
U Japanu, igra ping-ponga je poput čina ljubavi.
Učite kako igrati s nekom osobom,
umjesto protiv nje.
I priznat ću,
isprva mi je izgledalo kao da je sva zabava ukradena sportu.
Nisam mogao slaviti nakon iznimno naporne pobjede nad najjačim igračima,
jer šest minuta kasnije, s novim partnerom,
ponovo sam nazadovao.
S druge strane, nikada se nisam osjećao neutješno.
Kada sam otišao iz Japana i opet počeo igrati jedan-na-jedan
s mojim najvećim protivnikom u Engleskoj,
primijetio sam da sam nakon svakog poraza istinski bio slomljenog srca.
Ali nakon svake pobjede nisam mogao ni spavati
jer sam znao da odatle postoji samo jedan put,
a taj je prema dolje.
Ako bih pokušao obavljati posao u Japanu,
to bi vodilo do beskrajne frustracije.
U Japanu, kao nigdje drugdje,
ako je rezultat izjednačen nakon 4 sata,
utakmica bejzbola završava izjednačeno,
a budući da je statistika lige zasnovana na postotku pobjeda,
momčad s dosta izjednačenja može završiti na višoj poziciji
od momčadi sa više pobjeda.
Kada je prvi put Amerikanac doveden u Japan
kako bi vodio profesionalnu japansku momčad bejzbola,
bio je to Bobby Valentine 1995. godine,
preuzeo je jednu sasvim prosječnu ekipu,
doveo ih je do zapanjujućeg kraja sezone na drugom mjestu,
i istog trena je dobio otkaz.
Zašto?
"Pa", rekao je glasnogovornik momčadi,
"zbog prenaglašene važnosti pobjeđivanja."
(Smijeh)
Službeni Japan može se činiti poprilično kao onaj poen
za koji kažu da je trajao 2 sata i 12 minuta,
a igranje da se ne bi izgubilo
može izvući svu maštu, hrabrost i uzbuđenje iz toga.
Istovremeno, igranje ping-ponga u Japanu
podsjeća me zašto se zborovi u pravilu više zabavljaju
od samostalnih izvođača.
U zboru, vaš jedini zadatak jest da savršeno odigrate svoju malenu ulogu,
da pogodite svoje note osjećajući ih,
te da čineći to pripomognete stvaranju prekrasne harmonije
koja je mnogo veća od zbroja svojih dijelova.
Da, svakom zboru potreban je dirigent,
ali mislim da vas zbor oslobađa dječjeg jednostavnog smisla za "ili-ili".
Odjednom shvatite da suprotno od pobjede nije gubljenje --
nego propuštanje uviđanja šire slike.
Kako mi život teče,
zapanjuje me uvidjeti da nijedan događaj
ne može biti ispravno vrednovan godinama nakon što se odvio.
Jednom sam izgubio sve što sam posjedovao na ovom svijetu,
sve do zadnje sitnice, u požaru.
Ali s vremenom sam shvatio da mi je taj prividan gubitak
omogućio da živim nježnije na ovom svijetu,
da pišem bez zabilješki,
i zapravo, da se preselim u Japan
i u tamošnji sportski klub poznat kao stol za ping-pong.
Na istom tragu, jednom sam nabasao na savršen posao,
a uvidio sam da prividna sreća
može biti zapreka istinskoj sreći,
čak više od očaja.
Igranje u parovima u Japanu me doista oslobađa sve moguće tjeskobe,
a na kraju večeri,
zamjećujem kako svi napuštaju klub u podjednakom stanju oduševljenja.
Svaku večer se podsjećam
da ne napredovati ne znači isto što i nazadovati,
u istom smislu kao što ne biti živahan nije isto što i biti mrtav.
Napokon sam shvatio zbog čega
kineska sveučilišta nude diplome iz ping-ponga
i zbog čega su istraživači zaključili da ping-pong
može pripomoći kod blagih mentalnih poremećaja,
čak i kod autizma.
Ali dok budem pratio Olimpijadu 2020. godine u Tokiju,
bit ću vrlo svjestan
kako neće biti moguće ocijeniti tko je pobijedio ili izgubio
vrlo dugo.
Sjećate se kada sam spomenuo taj poen
koji je navodno trajao 2 sata i 12 minuta?
Jedan od igrača iz te utakmice šest godina kasnije završio je
u koncentracijskim logorima Auschwitzu i Dachauu.
Ali izvukao se živ.
Zašto?
Jednostavno zato što ga je čuvar u plinskoj komori
prepoznao iz njegovih dana igranja ping-ponga.
Je li on pobijedio u toj epskoj utakmici?
To uopće nije bitno.
Sjetite se, puno ljudi je napustilo igru prije nego je taj prvi poen zaključen.
Jedina stvar koja ga je spasila
bila je činjenica da je sudjelovao.
Najbolji način za pobijediti u bilo kojoj igri,
Japan mi to govori svake druge večeri,
jest nikada, nikada ne misliti na rezultat.
Hvala.
(Pljesak)