Az egyik amerikai szupermarketlánc vezetői úgy döntöttek,
hogy növelni kéne az üzleti hatékonyságot.
Lelkesedéssel az üzletmenet digitális átalakítását választották.
Kiszálltak a hús-, zöldség- és pékárurészleget fölmérő csoportok,
és algoritmikus feladatkijelölővel érkeztek vissza.
Egyes személyek együttműködése helyett
minden alkalmazott ment, blokkolt, megkapta a feladatát, elvégezte,
majd újabbért jelentkezett.
Szteroidok alapján álló, a munkát szabványosítottan kiosztó
tudományos vezetés alakult ki.
Szuperhatékony volt.
Azazhogy nem teljesen,
mert a feladatkijelölő nem tudta,
mikor ejt el egy doboz tojást a vevő,
nem látta előre, hogy valamely ostoba gyerek mikor dönti föl a polcot,
vagy a helyi gimnáziumi tanár mikor szól,
hogy másnapra mindenki hozzon kókuszdiót.
(Nevetés)
A hatékonyság akkor válik be,
ha pontosan előre látható, hogy mikor mire lesz szükség.
De ha rendellenes vagy váratlan történik:
gyerekek, vevők, kókuszdiók,
a hatékonyság már nem a barátunk.
A váratlannal való foglalkozás képessége
valóban sorsdöntő kérdéssé vált,
mert egyre inkább a váratlan válik normává.
Ezért vonakodnak szakértők és előrejelzők
bármit 400 napnál hosszabb távra előre jelezni.
Miért?
Mert az utóbbi 20–30 évben
a világ nagy része bonyolultból
összetetté változott,
azaz noha léteznek sémák,
de nem rendszeresen ismétlődnek.
Nagyon apró változások aránytalanul nagy hatást váltanak ki.
A szakértelem sem mindig elegendő,
mert a rendszer túl gyorsan változik.
Világunk hatalmas részére igaz,
hogy egyszerűen szembeszegül
bármiféle előrejelzésnek.
A brit nemzeti bank ezért mondja: igen, újabb összeomlás várható,
de nem tudjuk, miért és mikor.
Tudjuk: az éghajlatváltozás valóságos,
de nem tudjuk előre jelezni, hol tör ki erdőtűz;
mint ahogy azt sem, melyik üzemet önti el az ár.
A cégek ezért nincsenek fölkészülve arra,
ha műanyag szívószálak, szatyrok és palackos ásványvíz
a targoncákról egyik napról a másikra szemétre kerülnek,
és megdöbbennek, mikor a társadalmi szokások módosulása
sztárokat páriákká és kollégáikat kitaszítottakká változtatja:
az örök bizonytalanság.
Az annyi előrejelzésre fittyet hányó körülmények között
a hatékonyság nemcsak hogy nem segít,
hanem még alkalmazkodó- és reagálóképességünket is felőrli.
Ha a hatékonyság már nem számít vezérelvnek,
akkor hogyan kell foglalkoznunk a jövővel?
Miféle gondolkodásmód segít rajtunk?
Miféle tehetségeket kell biztosan védelmünkbe vennünk?
A múltban hozzászoktunk a "just in time", azaz "épp jókor" fajta szervezéshez,
most át kell állnunk a "just in case", azaz a "minden esetre készen" fajtára,
olyan eseményekre számítva, amelyek általában biztosak,
de konkrétan kétségesek.
Példa rá a CEPI, a Járványügyi Készültség Koalíció.
Tudjuk, hogy a jövőben számos járvány várható,
de azt nem, hogy hol, mikor mi tör ki.
Ezért nem tervezhetünk.
De fölkészülhetünk rájuk.
Ezért a CEPI többféle betegségre többféle oltóanyagot fejleszt,
tudva, hogy nem jelezhetik előre, melyik oltóanyag fog hatni,
vagy melyik betegség tör ki.
Némely oltóanyagot sosem fogják használni.
Tehát nem hatékony.
De jó megoldás,
mert több lehetőséget kínál,
ami azt jelenti, hogy nem egyetlen technológiai megoldástól függünk.
A járványra való fogékonyság nagymértékben attól függ,
hogy ismerjük-e egymást és bízunk-e egymásban.
De a kapcsolatfejlesztés időt igényel,
amelynek a járvány kitörésekor mindig szűkében vagyunk.
A CEPI kapcsolatokat, barátságokat és szövetségeket fejleszt,
annak ismeretében, hogy némelyikre talán sohasem lesz szükség.
Ez nem hatékony, tán időpazarlás,
de jó megoldás.
Jó megoldásokkal pénzügyi szolgáltatásokban is találkozhatunk.
A múltban a bankoknak sokkal kisebb tőkeállományuk volt
a mai előírásokhoz képest.
A kevés tőke nyilván hatékonyabb,
de az tette őket instabillá.
A több tőke nem látszik hatékonynak, mint ahogy tényleg nem az,
de mégis jó megoldás, mert védi a pénzügyi rendszert a meglepetésektől.
Az éghajlatváltozást komolynak tartó országok tudják,
hogy többféle megoldással,
többféle megújuló energiával kell alkalmazkodniuk,
nem csupán egyfélével.
A legfejlettebb országok már évek óta ezeken munkálkodnak,
módosítják víz- és élelmiszerellátási és egészségügyi rendszerüket,
mert tudatosult bennük, hogy mire pontos előrejelzéshez jutnak,
talán már túl késő lesz.
Ugyanígy járhatnak el kereskedelmi háborúk esetén, és sok ország így tesz.
Egyetlen meghatározó kereskedelmi partner helyett
igyekeznek mindenkivel jóban lenni,
mert tudják, hogy nem láthatják előre,
melyik piac omlik hirtelen össze.
Ezeket az ügyleteket időrabló és drága végigtárgyalni,
de jó megoldás,
mert a megrázkódtatások ellen jobban védetté teszi az egész gazdaságukat.
E stratégiát kis országok alkalmazzák,
amelyek tudatában vannak, hogy soha nem fogják uralni a piaci helyzetet,
ezért helyesebb sokakkal jóban lenni.
De ha be vagyunk zárva az egyik ilyen szervezetbe,
amely még mindig foggal-körömmel ragaszkodik a hatékonyság mítoszához,
hogyan fogjunk hozzá a változtatáshoz?
Próbáljunk kísérletezni!
Hollandiában korábban
az otthoni betegápolás jobbára úgy működött, mint a szupermarketek:
szabványosított
és percekre előírt tevékenység:
kilenc perc hétfőn, hét perc szerdán,
nyolc perc pénteken.
Az ápolónők utálták.
Egyikük, Jos de Blok,
kísérletet javasolt.
Mivel minden páciens más,
és nem pontosan tudjuk, mire lesz szükségük,
hadd döntsenek az ápolónők!
Felelőtlenségnek hangzik?
(Nevetés)
(Taps)
Jos kísérletének eredménye azt mutatta,
hogy a betegek egészsége kétszer olyan gyorsan javult,
és a költségek 30%-kal csökkentek.
Mikor Jost arról kérdeztem, mi lepte meg leginkább a kísérletben,
fölnevetett, és így felelt:
"El nem tudtam képzelni,
hogy ennyire könnyű lesz ilyen nagy javulást elérni,
mert ezek a dolgok nem tudhatók vagy láthatók előre íróasztalnál
vagy számítógép képernyője előtt ülve."
Ez az ápolási módszer egész Hollandiában
és világszerte is elterjedt.
De minden új ország kísérletezéssel kezdi,
mert minden hely valamelyest és előre nem láthatóan más és más.
Persze nem minden kísérlet válik be.
Jos hasonló módszert próbált ki tűzoltóknál,
de kiderült, hogy nem vált be, mert a szolgálat túl központosított.
A kudarcos kísérletek nem látszanak hatékonynak,
de gyakorta nincs más mód rájönni,
hogy működik-e valami a valóságban.
Most tanárokat vizsgál.
A hasonló kísérletek találékonyságot
és nem kis merészséget igényelnek.
Angliában...
kis híján Egyesült Királyságot mondtam, de Angliáról van szó,
(Nevetés)
(Taps)
Anglia egyik vezető rögbicsapata
a Saracens.
Vezetőjük és edzőjük rájött, hogy a végzett testedzés
és az adatközpontú kondicionálás
általánossá vált;
minden csapat pont ugyanazt végzi.
Kockázatos kísérletre vállalkoztak.
A fociszezon ellenére
az egész csapatot síelni
és chicagói társadalmi projektek tanulmányozására vitték.
Sokba került,
időigényes
és kissé kockázatos volt
az egész rögbicsapatot sípályára küldeni.
(Nevetés)
De azt tapasztalták,
hogy visszatérve a játékosok hűsége és összetartása megújult, szorosabbá vált.
Amikor elképesztő feszültségben pályán vannak,
úgy viselkednek, amelyet a klubvezető "méltóságteljes egyensúly"-nak hív:
ez az egymás iránti kitartó,
rendíthetetlen odaadás.
Ellenfeleik csodálják őket,
de a hatékonyság rabságában ódzkodnak a módszert kipróbálni.
A Verve nevű londoni cégnél
a nagyfőnök minden mozgásban lévőt mér,
de semmit sem talált,
ami hatással lenne a termelékenységükre.
"Szeretethét" néven kísérletet eszelt ki.
Egy héten át minden munkatársnak keresnie kell olyan ügyes,
hasznos és leleményes dolgokat,
amelyeket a versenytárs alkalmaz,
meg kell neveznie és dicsérnie kell őket.
Sok időbe és fáradságba telik,
számosan szalmacséplésnek tartották.
De fölpezsdíti az üzletmenetet,
és az egész cég termelékenységét fokozza.
Készültség, koalíciószervezés,
találékonyság, kísérletek,
merészség
az előre nem látható korszakban:
hatalmas ellenállóképesség- és erőforrás.
Nem hatékonyak,
ám határtalan lehetőséget nyújtanak
alkalmazkodásra, változtatásra s újításra.
Minél kevéssé ismerjük a jövőt,
annál inkább szükségünk van
emberi, zűrös, meg nem jósolható készségek hatalmas forrásaira.
De a technológiától való fokozódó függésünk közepette
kimazsolázzuk e készségeket.
Amikor csak technológiát alkalmazunk
döntésre vagy választásra,
valaki érzéseinek értelmezésére
vagy beszélgetés lefolytatására,
gépre bízzuk azt, amit magunk is megtehetünk;
ez pedig drága kompromisszum.
Minél többet hagyjuk a gépeket helyettünk gondolkodni,
annál kevésbé használjuk a fejünket.
Minél...
(Taps)
Minél tovább bámulják az orvosok a digitális egészségügyi adatokat,
annál kevesebb időt szánnak pácienseikre.
Minél többet használunk nevelési alkalmazásokat,
annál kevésbé ismerjük gyerekeinket.
Minél több időt töltünk kiismerhető és hasonszőrű emberekkel,
annál kevésbé vagyunk képesek tőlünk különbözőkkel kapcsolatba lépni.
Minél kevesebb együttérzésre van szükségünk, annál kevesebb jut nekünk.
E technológiák bele próbálják erőszakolni
a megjósolható valóság szabványosított modelljét
végtelenül meglepő világunkba.
Mi marad ki ebből?
A nem mérhető dolgok,
amelyek mindegyike számít.
(Taps)
A technológiától való fokozódó függésünk
a kisebb szakértelem,
a reális világ mély és növekvő komplexitása miatti
erősebb sebezhetőség veszélyét
hordozzák magukban.
Miközben a stressz és a zűrzavar szélsőségeiről gondolkodtam,
melyekről tudjuk, hogy majd szembe kell velük szállnunk,
beszéltem pár cégvezetővel,
akiknek vállalkozása fennmaradási válságon esett át,
mikor az összeomlás határán voltak.
Őszinte, szívszaggató beszélgetések voltak.
Sokan már az emlékektől is elsírták magukat.
Megkérdeztem:
"Minek köszönhetően úszták meg?"
Mind pont ugyanazt felelték:
"Nem adatok vagy technológia,
hanem barátaim és munkatársaim
tartottak életben."
Egyikük hozzátette: "Pont ellenkezőleg volt, mint a haknigazdaságban."
Aztán fölkerestem egy csomó feljövőben lévő fiatal vezetőt,
és megkérdeztem tőlük:
"Kik a munkahelyi barátaitok?"
Ők meg csak bambán néztek.
"Nincs arra idő."
"Túlságosan el vannak foglalva."
"Az nem hatékony."
Azon tűnődtem, vajon ki nyújt nekik képzelőerőt,
állóképességet és merészséget,
mikor kitör a vihar?
Aki azt állítja magáról, hogy ismeri a jövőt,
az csak birtokolni próbálja
a "sorsszerű küldetés" hamis változatát.
A keményebb, mélyebb igazság,
hogy a jövő ismeretlen,
nem deríthetjük föl, míg oda nem érünk.
De ez rendben van,
mert képzelőerőnk hatalmas...
amennyiben használjuk.
Ragyogó újító és fölfedező tehetségeink vannak...
amennyiben foglalkoztatjuk őket.
Elég merészek vagyunk eddig sosem látott dolgok fölfedezéséhez.
Ha elvesztegetjük e képességeket,
hánykolódni fogunk.
De csiszolva és fejlesztve őket
olyan jövőt teremtünk, amilyet szeretnénk.
Köszönöm.
(Taps)