באמצע שנות ה70 של המאה ה20, אחרי עשורים של מהומה פוליטית,
יוון נראתה לבסוף על הדרך ליציבות.
עם ההצגה של חוקה חדשה
ומשא ומתן בדרך להכנס למוסדות הארופאים,
הרבה אנליסטים ציפו שפוליטיקאים יוונים
ימשיכו בתבנית של העולם המערבי הגדול יותר.
ואז ב 1981, מפלגה פוליטית שנקראה פאסוק עלתה בכוחה.
המנהיג הכריזמטי שלה אנדראס פאפאנדראו טען נגד החוקה החדשה,
והאשים את אלה בשלטון ב"בגידה לאומית."
הוא התנגד לחברות של יוון בנאטו ובאיחוד הארופאי הכלכלי,
פאפאנדראו הבטיח לשלוט עבור טובת ה“אנשים הפשוטים”
מעל הכל.
הוא הכריז באופן מפורסם, “אין מוסדות, רק אנשים קיימים.”
עלייתו של פאפאנדראוס לכוח היא לא סיפור יחודי.
בהרבה מדינות דמוקרטיות מסביב לעולם,
מנהיגים כריזמטיים מכפישים יריבים פוליטיים,
מחלישים מוסדות, וטוענים למרות האנשים.
כמה מבקרים מתייגים את הגישה כאוטוריטרית או פשיסטית,
והרבה טוענים שהמנהיגים האלה משתמשים ברגשות
להשפיע ולהונות מצביעים.
אבל בין אם סגנון זה של פוליטיקה הוא אתי או לא, הוא בהחלט דמוקרטי,
והוא נקרא פופוליזם.
המונח פופוליזם היה בסביבה מאז רומא העתיקה,
ושורשיו במילה הלטינית “פופולוס” שמשמעה “האנשים.”
אבל מאז הפופוליזם היה בשימוש כדי לתאר עשרות תנועות פוליטיות,
הרבה פעמים עם מטרות מנוגדות לאינטואיציה ולפעמים סותרות.
תנועות פופוליסטיות מרדו במונרכיות, במונופולים,
ובמגוון רחב של מוסדות חזקים.
זה לא אפשרי לכסות את כל ההסטוריה של המונח הזה פה.
במקום, אנחנו מתמקדים על סוג ספציפי אחד של פופוליזם --
הסוג שמתאר את המנהל של פאפאנדראו
ואין ספור ממשלות במהלך 70 השנים האחרונות: פופוליזם מודרני.
אבל כדי להבין איך תאורתיקנים פוליטיים מגדירים את התופעה הזו
אנחנו צריכים לחקור למה היא מגיבה.
אחרי מלחמת העולם השניה,
הרבה מדינות רצו להתרחק מאידיאולוגיות טוטליטריות.
הן חיפשו מערכת פוליטית חדשה
ששמה עדיפות על האנשים וזכויות חברתיות,
כיוונה לקונצנזוס פוליטי, וכיבדה את שלטון החוק.
כתוצאה, רוב מדינות העולם המערבי אימצו את שיטת השלטון הותיקה
שנקראה דמוקרטיה ליברלית.
בהקשר הזה, “ליברלי” לא מתייחס למפלגה פוליטית,
אלא לסוג של דמוקרטיה שיש לה שלושה מרכיבים חיוניים.
ראשית, דמוקרטיות ליברליות מקבלות שחברה
מלאה בהרבה חלוקות רוחביות שהרבה פעמים מייצרות קונפליקט.
שנית, היא דורשת שהפלגים המרובים של החברה
ימצאו מכנה משותף בין החלוקות האלו.
לבסוף, דמוקרטים ליברלים מסתמכים על שלטון החוק
וההגנה של זכויות המיעוט,
כמו שמפורט בחוקות וחוקים.
ביחד, האידיאלים האלה מציעים
שסובלנות ומוסדות שמגינים עלינו מחוסר סובלנות,
הם הבסיס לחברה דמוקרטית מגוונת ופעילה.
דמוקרטיות ליברליות עזרו להביא יציבות לאומות שאימצו אותן.
אבל כמו כל מערכת ממשל, הן לא פותרות הכל.
בין הנושאים, פער עושר מתרחב
הוביל לקהילות מוחלשות
שלא סומכות גם על שכנייהם העשירים וגם על המנהיגים הפוליטיים.
בכמה מקרים, שחיתות פוליטית פגמה עוד באמון הציבור.
חשד גובר וטינה סביב הפוליטיקאים האלה
מכינה את האזרחים לחפש מנהיג חדש
שיאתגר מוסדות קיימים
וישים את צרכי האנשים קודם.
בהרבה דרכים, התגובה הזו מראה דמוקרטיה בפעולה:
אם רוב האוכלוסיה מרגישה שהאינטרס שלהם לא מיוצג מספיק,
הם יכולים לבחור מנהיגים לשנות את זה בשימוש במנגנונים דמוקרטיים קיימים.
אבל פה מועמדים פופוליסטים אסרטיביים מודרניים יכולים לחתור תחת הדמוקרטיה.
פופוליסטים מודרניים מזהים את עצמם כמגלמים את “רצון העם,”
והם ממקמים את האינטרסים האלה
מעל מוסדות שמגינים על הפרט ועל זכויות האזרח.
פופוליסטים מודרנים טוענים שהמוסדות האלו
מופעלים על ידי מיעוט שולט שמשרת את עצמו,
שמחפש לשלוט ברוב האנשים הרגילים המוסריים.
כתוצאה, פוליטיקה לא נוגעת יותר בלחפש פשרה וקונזנזוס
דרך מוסדות דמוקרטיים סובלנים.
במקום, המנהיגים האלה מחפשים להפוך מה שהם קוראים לו מערכת שבורה.
זה אומר שבמקום בו לדמוקרטיה ליברלית יש את הכבוד המלא למוסדות
כמו בתי משפט, עיתונות חופשית, וחוקות לאומיות,
פופוליסטיים מודרנים ממעיטים בערכו של כל מוסד שלא מסכים
עם מה שהם קוראים לו "רצון העם."
מפלגות פופוליסטיות מודרניות עלו בהרבה מקומות,
אבל המנהיגים של התנועות האלו דומים מאוד.
הם הרבה פעמים אנשים כריזמטיים
שמזהים את עצמם כמגלמים את "רצון העם."
הם נותנים הבטחות מוגזמות לתומכים בהם,
בעודם מסמנים את מתנגדייהם כבוגדים שפועלים אקטיבית לחתור תחת המדינה.
אבל בין אם הפוליטיקאים האלה הם מאמינים אמיתיים או אופורטוניסטים מניפולטיבים,
הדינמיקה שהם מביאים
יכולה להיות מערערת באופן מעמיק לדמוקרטיות ליברליות.
אפילו כשמנהיגים פופוליסטים מודרנים לא עומדים
בהבטחות הכי קיצוניות שלהם,
ההשפעה שלהם על השיח הפוליטי, שלטון החוק, ואמון הציבור
יכולה להתקיים הרבה אחרי זמנם במשרה.