2016 és 2019 között
a meteorológusok soha nem látott hőhullámokat észleltek a Földön,
féktelen erdőtüzeket Kaliforniában és Ausztráliában,
és 5-ös kategóriájú ciklonokat, melyek rekord ideig maradtak fenn.
A szélsőséges időjárási események száma egyre nőtt az elmúlt 40 évben,
és az előrejelzések alapján tovább fog emelkedni.
De vajon e természeti katasztrófák egyszerűen rossz időjárásnak tekintendők?
Vagy az éghajlatváltozás következményei?
A kérdés megválaszolásához
értenünk kell az időjárás és az éghajlat közötti különbséget:
mik ezek, hogyan jelezzük előre őket, és az előrejelzések mit árulnak el nekünk.
A meteorológusok időjárásnak nevezik
a légkör adott időben és helyen észlelhető tulajdonságait.
A kutatók jelenleg egy hétre előre, közel 80%-os pontossággal,
előre tudják jelezni egy térség időjárását.
Az éghajlat egy térség átlagos légköri viszonyait írja le,
egy vagy több hónap távlatában.
Az éghajlat-előrejelzés a jövő évtizedek átlaghőmérsékletére ad becslést,
de nem tudja megjósolni az időjárási eseményeket.
A két típusú előrejelzés eredménye azért ilyen eltérő,
mert eltérő adatokon alapulnak.
Az időjárás előrejelzéséhez
a meteorológusok a légkör kiinduló tulajdonságait mérik.
Egy térség időjárását a csapadékmennyiség, légnyomás, nedvesség,
szélsebesség és szélirány határozza meg.
A meteorológusok naponta kétszer léggömböket engednek föl a légkörbe,
világszerte több mint 800 állomáshelyről.
A léggömbökre szerelt rádiószondák
mérik a légkör kiinduló értékeit
és továbbítják az eredményeket a nemzetközi meteorológiai központokba.
A meteorológusok a kapott adatokat időjárás-előrejelző modellekbe töltik,
ezek állítják elő a végleges időjárás-előrejelzést.
Sajnos nem lehet – e globális méretű adatbázis ellenére sem –
hibátlan előrejelzést adni,
mivel az időjárás alapvetően kaotikus rendszer.
Mint ilyen, rendkívül befolyásolható, így az előrejelzés akkor lehetne pontos,
ha a rendszer valamennyi eleméről átfogó információval rendelkeznénk.
Egy apró változás
megváltoztathatja a légköri viszonyokat, akár tíz napon belül is,
így szinte lehetetlen két héten túl megbízható előrejelzést adni.
Ezzel szemben az éghajlat-előrejelzés jóval kiszámíthatóbb.
Egyrészt azért, mert egy terület éghajlata
tulajdonképpen a terület időjárási adatainak átlaga.
Másrészt, az éghajlat-előrejelzés
nem foglalkozik aktuális légköri jelenségekkel,
csak azzal, hogy a jelenségek milyen tartományban mozoghatnak.
Az adatok szélső értékei, az úgynevezett peremfeltételek,
az éghajlati és az időjárási viszonyok lehetséges határait jelentik.
E peremfeltételek egyike a napsugárzás.
Egy földrajzi terület Naphoz viszonyított távolsága és szöge
meghatározza a területet érő hőmennyiséget.
Mivel ismerjük a Nap viselkedésének éves változásait,
előre jelezhetjük annak hatását a hőmérsékletre.
Az éveken át gyűjtött adatokból ismétlődő minták,
például az évszakok rajzolódnak ki.
A peremfeltételek általában jól ismertek, és ha változnak is, csak lassan.
A kutatók így képesek az éghajlatváltozást évekre előre pontosan jelezni.
És itt válik a dolog bonyolulttá.
A peremfeltételek legkisebb változása
jelentős eltérést okozhat a kaotikus időjárási rendszerben.
Például, a Föld felszíni hőmérséklete az elmúlt 150 évben
közel 1 Celsius fokot emelkedett.
Jelentéktelen eltérésnek tűnik,
de az 1 fokos változás hozzávetőleg 1 millió atomtöltetnek megfelelő energiát
juttatott az atmoszférába.
Ez a hatalmas energiatöbblet vezetett a hőhullámok, aszályok és árvizek számának
drasztikus növekedéséhez.
Vajon a szélsőséges időjárás a vakvéletlen vagy a változó éghajlat következménye?
A válasz,
hogy bár az időjárás mindig is kaotikus rendszer marad,
az éghajlatváltozás növeli a szélsőséges időjárás valószínűségét.
Mára jóformán minden tudós egyetért abban, hogy az éghajlatunk változik,
és az emberi tevékenység felgyorsítja e változást.
Szerencsére,
a legjelentősebb változásokat okozó tevékenységek beazonosíthatók,
ha megfigyeljük, mely peremfeltételek változnak.
Így, bár a jövő hónap időjárása továbbra is ködbe vész,
az éghajlatot, közös munkával, megóvhatjuk a jövendő századoknak.