Vegyük szemügyre a karmot.
A világon főként négylábú állatok lábujjainak végén található,
és a természet egyik legsokoldalúbb eszköze.
A medvék ásásra és önvédelemre is használják őket.
A sas tűszerű karma át tudja döfni zsákmánya koponyáját.
Az oroszlánok pedig visszahúzzák masszív karmaikat a könnyebb mozgás érdekében,
mielőtt felvillantanák őket vadászatkor.
A főemlősök ősei is ilyen látványos függeléket használtak,
amíg karmaik körmökké nem fejlődtek.
Mi vezetett fejlődésünk során ehhez a pedáns adaptációhoz,
és mit tudnak a körmök, amire élesebb társaik nem képesek?
Fosszíliák alapján a körmök először 55,8 millió évvel ezelőtt jelentek meg,
és ekkor a karmok már 260 millió éve jelen voltak
az emlősök és a hüllők őseinél.
De a megjelenésük között rengeteg eltelt idő ellenére
mindkét adaptáció ugyanannak az evolúciós történetnek a része.
A körmök és a karmok is keratinból épülnek fel –
egy kemény, szálas protein; a szarv, pikkely, pata és a haj is ebből áll.
Ezt a proteint az ún. mátrixsejtek termelik.
Ez a vérerekben és tápanyagokban gazdag proteingyár
keratinsejtek végtelen áradatát állítja elő,
ami az ún. keratinociták szoros felületét hozza létre.
Ezek a nagy sűrűségű sejtek adják a körmök és a karmok közismert keménységét.
Mivel a körmök a karmokból fejlődtek ki,
mindkét adaptáció ugyanolyan módon termeli a keratinocitákat.
A sejtek a szövetben fejlődnek ki,
a bőr felszínére kerülve elhalnak, és egy vízálló tokká keményednek.
A legfőbb különbség a két keratinborítás között
igazából csak a formájuk,
ami az állat ujjvégénél lévő csont formájától függ.
Karmok esetén a keratinágy hegyes ujjcsontokhoz illeszkedik,
körbeöleli az ujjak végpercét, és kifelé hajlik
egy kúp alakú struktúrát formálva.
A körmökkel rendelkező állatoknak sokkal vastagabbak az ujjaik,
és a keratinociták csak a külső rétegét fedik le ezeknek a széles csontoknak.
Lehetséges, hogy a körmök csak mellékesen maradtak meg
a szélesebb, ügyesebb ujjú emlősöknél,
de az alapján, amit a főemlősök őseinek élőhelyeiről tudunk,
valószínűbb, hogy a körömnek megvan a saját, hathatós előnye.
Fent az erdők lombkoronájában, ahol ezek az emlősök éltek,
a széles ujjcsontok és ujjbegyek ideálisak voltak
vékony ágak megragadására.
És a körmök tovább javítottak ezen a fogáson.
Mivel merev felületet nyújtanak nyomás kifejtésénél,
az ujjbegy kiszélesedhetett, ami a fákkal nagyobb érintkezési felületet biztosított.
Ezzel az extra felülettel a köröm javított az ujjak érzékenységén is,
mivel így jobban érzékelhetőek a nyomásbeli eltérések mászás közben.
Az érzékenység és az ügyesség kombinációjával
őseink precíz motoros kontrollt nyertek, ami szükséges rovarok elkapásához,
bogyók és magok gyűjtéséhez, vékony ágak biztos megfogásához.
A körmök evolúciója, ill. a hüvelykujj és lábujj szembefordíthatósága
szorosan összefügg.
Amikor őseink lemásztak a fáról,
ez a rugalmas fogás lehetővé tette komplex eszközök elkészítését és használatát.
Még ha a karmok széles ujjakon viselhetőek is lennének,
éles végük akadályozta volna őseinket
szokásos feladataik elvégzése közben.
A karmok ideálisak döfésre, szúrásra, horgas fogásra,
de hegyük megnehezíti a fogást és potenciális veszélyeket is rejt.
Azonban a karmokat és a körmöket is használják meglepő módon.
A manátuszok körmeiket élelmük elkapására használják,
és kutatók úgy vélik, hogy az elefántok lábujjkörmeikkel érzik
a talajból jövő rezgéseket, amely segíti hallásukat.
Mindeközben a madagaszkári véznaujjú makik
újra szert tettek karmokra.
Extrém hosszú függelékeikkel tapogatják az ágakat és fatörzseket,
miközben denevérszerű füleikkel mélyedések után kutatnak.
Mikor kifülelnek egy nyílást, belevájnak a fába,
és felnyársalják a lárvákat tűszerű középső ujjukkal.
Még messze nem fedeztük fel az összes hihetetlen módszert,
melyet az állatbirodalomban vetnek be a köröm és karom használatára.
De melyik adaptáció jobb?
Erre talán sose derül fény.