חשבו על הטפרים.
הם הרבה פעמים נמצאים על חיות בעלות ארבע גפיים מסביב לעולם,
זה אחד הכלים הכי מגוונים של הטבע.
דובים משתמשים בטפרים כדי לחפור כמו גם להגן על עצמם.
והטפרים דמויי המחטים של עיטים יכולים לחדור לגולגולת של הטרף שלהם.
ואריות יכולים להכניס את הטפרים המסיביים שלהם לטובת תנועה קלה,
לפני שהם מוציאים אותם החוצה לצוד.
אפילו אבותינו הפרימטים היו בעלי אברים מרשימים אלו,
עד שהטפרים שלהם התפתחו לציפורניים.
אז מה בעבר האבולוציוני שלנו הוביל לאדפטציה המניקוריסטית הזו,
ומה ציפורניים יכולות לעשות שבני הדודים החדים שלהן לא יכולים?
כשציפורניים הופיעו לראשונה בתעוד המאובנים לפני בערך 55.8 מליון שנה,
טפרים כבר היו נוכחיים במשך 260 מליון שנה
באבותינו היונקים והזוחלים.
אבל למרות הזמן הארוך בין ההופעות,
ההתאמות האלו הן גם חלק מאותו סיפור אבולוציוני.
גם ציפורניים וגם טפרים עשויים מקרטין --
חלבון קשה וסיבי שנמצא גם בקרניים, קשקשים, טלפיים ושיער.
החלבון מייוצר עלי יד חלקי רקמה שנקראים מטריצת קרטין.
עשירים בכלי דם וחומרים מזינים,
מפעל החלבון הזה מייצר זרם בלתי נדלה של קרטין,
שדחוסים בחזקה לתאים שנקראים קרטינוציטים.
התאים בדחיסות הגבוהה האלה נותנים לציפורניים ולטפרים את הקשיחות הידועה שלהם.
מאחר וציפורניים התפתחו מטפרים,
שתי ההתאמות מייצרות קרטינוציטים באותה דרך.
התאים גדלים מחוץ למטריצה,
עולים מהעור שם הם מתים ומתקשים לנדן עמיד למים.
ההבדל העיקרי בין שני כיסויי הקרטין
הוא באמת רק הצורה שלהם,
מה שתלוי בצורה של העצם בקצה אצבעות החיה.
בטפרים, מצע הקרטינוציטים מתאים לעצם האצבע הצרה,
עוטפים מסביב לקצה האצבע ומקרינים החוצה
כדי ליצור מבנה דמוי קונוס.
לחיות עם ציפורנים, מצד שני, יש אצבעות רחבות יותר,
וקרטינוציטים מכסים רק את פני השטח העליונים של העצמות הרחבות שלהם.
זה אפשרי שהציפורניים פשוט המשיכו כאפקט צדדי
של פרימטים שפיתחו אצבעות רחבות ויותר גמישות.
אבל בהנתן במה שאנחנו יודעים בנוגע לאזורי המחיה של אבותנו הפרימטים,
יותר סביר שציפורניים הגיעו עם יתרונות חזקים משלהן.
גבוה בצמרת היער היכן שהפרימטים חיו,
עצמות אצבעות רחבות יותר ורפידות רחבות היו אידיאליים
לתפיסת ענפים דקים.
וציפורניים שיפרו את האחיזה הזו אפילו יותר.
על ידי מתן משטח קשיח ללחוץ מולו,
פרימטים יכול למתוח את הרפידות כיד ליצור אפילו יותר שטח מגע עם העצים.
בנוסף, ציפורניים. שיפרו את הרגישות של האצבעות
על ידי אספקת שטח פנים גדול יותר כדי לזהות שינויים בלחץ בזמן הטיפוס.
השילוב של רגישות ומיומנות
נתנו לאבותינו את השליטה המוטורית הנדרשת כדי ללכוד חרקים,
להחזיק אוכמניות וזרעים, ולשמור על אחיזה טובה בענפים דקים.
האבולוציה של ציפורניים והאבולוציה של אצבעות ידיים ורגליים מנוגדים
מקושרים מאוד.
וכשאבותנו ירדו מהעצים,
התפישה הגמישה איפשרה להם ליצור ולהשתמש בכלים מורכבים.
אפילו אם זה היה אפשרי לאצבעות רחבות לתמוך בטפרים,
הקצוות החדים שלהם כנראה היו מפריעים
למשימות הרגילות של הפרימטים.
טפרים אידיאליים לניקוב, ניקוב ותליה,
אבל הקצוות שלהם הופכים את האחיזה לקשה, ומסוכנת פוטנציאלית.
עם זאת, גם ציפורניים וגם טפרים נמצאים בשימוש בדרכים לא צפויות.
פרות ים משתמשות בציפורניים כדי לאחוז את האוכל שלהן,
וחוקרים חושבים שצפורניים של פילים אולי חשות רעידות
באדמה כדי לעזור להם לשמוע.
ביינתיים, כמה פרימטים כמו האי אי ממדגסקר,
גידלו בחזרה טפרים.
הם משתמשים באצבעות הארוכות במיוחד האלה כדי להקיש על ענפים וגזעים,
בעודם מאזינים לאזורים חלולים עם האוזנים דמויי העטלף שלהם.
כשהם שומעים חלל, הם חופרים בעץ
ומשפדים את החרקים עם האצבע האמצעית דמויית המחט שלהם.
רק גרדנו את פני השטח של כל הדרכים הנפלאות בהן ציפורניים וטפרים
בשימוש ברחבי ממלכת החי.
אבל איזו מההתאמות האלו טובה יותר?
זו תשובה שאולי לעולם לא נקבל.