Egy hideg, 2005-ös januári napon,
életem egyik legfontosabb autóútján
épp New York állam északi részén próbáltam
megtalálni egy öreg gyárat.
Egy nappal azelőtt kaptam egy szórólapot:
"Joghurtüzem teljes felszereléssel eladó."
A kukába hajítottam.
Húsz perccel később kiszedtem, és felhívtam a számot.
Az üzem 85 éves volt,
és be akarták zárni.
Úgy határoztam, megnézem.
Akkoriban
nem voltam biztos benne, merre visz ez az út, vagy éppen az életem.
Egy kis sajtboltot vezettem,
de utáltam az üzleti teendőket.
Ám a dombok, az utak és a szagok mind ismerősek voltak.
Törökországban nőttem fel, hasonló környéken,
közel a kurd hegyekhez.
A családom sajtot és joghurtot készített.
Pásztorok történetein nőttem fel.
Nem voltunk gazdagok,
de ott volt a hold és a csillagok; volt mit ennünk, és ott voltunk egymásnak.
Végül Amerikába jöttem.
Azt sem tudtam, hogy vannak New Yorkban farmok.
Feljöttem az állam északi részébe, és ott is maradtam.
Akkor viszont eltévedtem.
Elmentem egy "Zsákutca" feliratú tábla mellett.
Majd nem sokkal később
ott volt –
a gyár.
Először a szag csapott meg:
mint egy tejestartály, amit kint felejtettek a napon.
A falak nagyon vastagok voltak,
a festék hámlott, mindenütt repedések húzódtak.
A gyár annyira öreg volt, hogy szinte értéktelennek hitték.
Azt hittem, lehagytak egy nullát,
az ár hihetetlennek tűnt.
Ahogy beléptem,
már nem a körülmények érdekeltek.
Csak az embereket láttam.
55-en voltak.
Csendben álldogáltak.
Már csak annyi dolguk maradt, hogy darabjaira szedjék a gyárat,
majd bezárják örökre.
Bemutattak Rich-nek,
a termelési igazgatónak,
aki felajánlotta, hogy körbevezet.
Nem beszélt sokat,
de minden szegletben akadt egy sztorija.
Rich húsz éve dolgozott már ott.
Előtte már az apja is joghurtot csinált,
a nagyapja pedig krémsajtot.
Rich-nek láthatóan bűntudata volt,
amiért az ő felügyelete alatt kell bezárni a gyárat.
Ami leginkább szíven ütött akkor, az volt,
hogy ez nem csak egy öreg gyár,
hanem időgép is.
Sokan az életüket építették erre az üzemre, innen mentek a háborúba,
hazafutásokkal büszkélkedtek meg bizonyítványokkal.
És most bezárják.
A cég nemcsak a joghurtról mondott le,
hanem róluk is.
Mintha nem lettek volna elég jók.
Megdöbbentett az emberek viselkedése:
nem volt düh, se könnyek,
csak a csend.
Méltósággal készültek bezárni a gyárat.
Nagyon dühös voltam,
hogy a cégvezető nem volt jelen.
Egy felhőkarcolóban üldögélt valahol,
nézegette a kimutatásait,
és ezek alapján akarta bezárni a gyárat.
A kimutatások nem árulnak el mindent.
Nem szólnak az emberekről, sem a közösségekről.
Sajnálatos módon
mégis rengeteg üzleti döntést így hoznak meg manapság.
Miután láttam az üzemet, valami megváltozott.
Miközben hazafele tartottam, felhívtam Mariót, az ügyvédemet.
Felhívtam, és azt mondtam neki: "Mario, meg akarom venni azt a helyet."
Erre Mario:
"Hamdi, azt a helyet a világ egyik legnagyobb élelmiszergyártó cége zárja be,
kiszállnak a joghurtbizniszből.
Hogy az ördögbe tudnád épp te működtetni?"
Mire én csak annyit mondtam: "Igazad van."
Ám másnap újra felhívtam, és azt mondtam:
"Mario, én mégis meg akarom venni azt a helyet."
Azt felelte: "Hamdi, nincs pénzed.
(Nevetés)
Engem sem fizetsz már hat hónapja."
(Nevetés)
Ez igaz volt.
(Nevetés)
De kaptam kölcsönt – egy újabb kölcsönt.
2005 augusztusára a zsebemben voltak a gyár kulcsai.
Először is felvettem négyet az eredeti 55 fős gárdából:
Mariát, az irodavezetőt,
Franket, a szennyvízkezelőt,
Mike-ot, a karbantartót
és Rich-et, a termelésvezetőt, aki körbevezetett a gyárban.
Az első vezetőségi ülésen voltunk.
Mike így szólt: "Mihez kezdünk most, Hamdi?"
Mind rám néztek, mintha tudnám a varázsszót.
Így válaszoltam: "Mike,
elmegyünk a barkácsboltba,
veszünk festéket,
és lefestjük kívülről a falakat."
Ez nem volt valami meggyőző.
Mike rám nézett, és azt mondta:
"Rendben, Hamdi, megcsináljuk,
de mondd, hogy van más ötleted is."
(Nevetés)
Azt feleltem: "Van.
Minden fehér lesz."
(Nevetés)
Őszintén szólva csak ennyi jutott eszembe.
(Nevetés)
Azon a nyáron le is festettük a falakat.
Néha elképzelem,
mit szóltak volna, ha azt mondom:
"Látjátok ezeket a szépen festett falakat?
Két év múlva
olyan joghurtot fogunk itt gyártani,
amilyet Amerikában még sosem láttak, és nem is kóstoltak azelőtt.
Finom lesz, természetes lesz.
Úgy hívják majd »Chobani«, ami törökül annyit tesz »pásztor«."
Vagy ha azt mondom:
"Mind az 55-en, de legalábbis legtöbben,
itt fogtok dolgozni újra.
Aztán még százan, majd megint százan,
aztán még ezren."
Vagy ha azt: "Látjátok ott azt a várost?
Minden emberrel, akit felveszünk, 10 munkahelyet teremtünk a környéken.
A város újra felvirágzik, mindenütt teherautók járják majd az utakat.
És az első bevételünkből
megépítjük az egyik legjobb kisligás baseballpályát
a gyerekeinknek.
Öt évre rá pedig
mi leszünk az ország első számú görögjoghurt-gyártója."
Hittek volna nekem?
Természetesen nem.
De pontosan ez történt.
(Taps)
Miközben a falakat festettük,
megismertük egymást.
Elkezdtünk hinni egymásban.
És együtt kitaláltuk, mi legyen.
Öt éven át a kollégáimmal el sem hagytuk a gyárat.
Éjt nappallá téve dolgoztunk, ünnepnapokon is,
hogy rendbe tegyük a gyárat.
Számomra a Chobaniban az a legjobb,
hogy ugyanazok az emberek építették újjá, akikről lemondtak,
méghozzá százszor jobbra, mint amilyen volt.
És ma mindegyiküknek üzletrésze van a cégben.
(Taps)
Végig azon töprengtem –
tudják, nem vagyok üzletember, nincs ilyen hátterem –,
egyre azon gondolkodtam, vajon miről szól ez az egész?
A nagyvállalati szféra szerint a profitról.
Az általános üzleti felfogás szerint a pénzről.
A cégvezetők szabálykönyve szerint a részvényesekről.
Olyan sok mindent áldoznak fel ezért: gyárakat, közösségeket, munkahelyeket.
De nem a cégvezetők.
Az alkalmazottak csinálnak meg mindent a cégvezetők helyett,
miközben azok fizetése egyre csak nő.
Sok embert viszont sorsára hagynak.
Azért vagyok itt, hogy elmondjam önöknek:
többé nem így lesz.
Ez így nincs rendben, sosem volt.
Itt az ideje bevallani, hogy a szabálykönyv,
amely az elmúlt negyven évben az az üzleti életet meghatározta,
nem működik.
(Taps)
Mindent megtudhatunk belőle az üzletről,
kivéve azt, hogy hogyan legyünk tisztességes vezetők.
Új szabálykönyvre van szükség.
Olyanra, amely az embert is figyelembe veszi.
Olyanra, amely túltekint a profiton.
A filmekben van egy kifejezés azokra, akik letérnek a kitaposott ösvényről,
és a helyes utat választják:
ők az antihősök.
Szerintem az üzletben is kellene valami hasonló.
Anticégvezetőkre van szükségünk, továbbá egy nekik szóló új szabálykönyvre.
Engedjék meg, hogy elmagyarázzam, miről is szól az anticégvezetők szabálykönyve.
Ez az új szabálykönyv a háláról szól.
A mai üzleti tankönyvek szerint
az üzlet célja, hogy maximalizálja a profitot a részvényesek számára.
Ez a legnagyobb marhaság, amit valaha hallottam.
(Nevetés)
A valóságban egy vállalkozásnak elsősorban a dolgozókért kell felelősséget vállalnia.
(Taps)
Tudják, néhány éve,
amikor bejelentettük, hogy mind a kétezer alkalmazottunknak részvényt adunk,
néhányan azt mondták, ez csak PR-fogás, mások szerint ajándék.
Közöltem, hogy nem ajándék.
Láttam, amit láttam.
Ezek az emberek a tehetségükkel és kemény munkával érdemelték ezt ki,
hogyan is lehetne másként?
Az üzleti élet új irányzata,
hogy először a dolgozóinkról gondoskodunk,
nem a profitról.
Az anticégvezetők új szabálykönyve a közösségről szól.
Manapság a jól menő vállalkozásokat csak az érdekli,
hogy a közösség milyen adókedvezményeket és ösztönzőket tud számukra biztosítani.
Valójában a vállalkozásoknak kellene megkérdezniük
a nehezen boldoguló közösségeket, miben tudnának nekik segíteni.
(Taps)
Amikor fel akartuk építeni a második joghurtüzemet,
Idaho nem szerepelt a lehetséges helyszínek közt.
Túl messze volt, túl távol mindentől, nem sok vonzó tényezővel.
Így aztán odamentem.
Találkoztam a helyiekkel, találkoztam a farmerekkel.
Kezet ráztunk, kenyeret szegtünk.
Mondtam nekik: "Itt akarok építkezni."
Nem volt szükség pénzügyi tanulmányokra.
Az eredmény pedig
egy virágzó közösség lett.
Minden évben újabb iskolák nyílnak.
Minden évben jön egy újabb élelmiszeripari cég.
Azt mondták nekem,
nem fogok képzett munkaerőt találni.
Mire én: "Sebaj, majd betanítjuk őket."
Együttműködtünk a helyi főiskolával,
és miközben a gyár épült,
több száz embert képeztünk ki összetettebb gyártási feladatok ellátására.
Ma a gyárunk a világ egyik legnagyobb joghurtgyára.
(Taps)
Az üzleti élet új irányzata
a közösségekben rejlik.
Keressenek közösségeket, melyeknek tagjai lehetnek.
Kérjenek engedélyt.
Töltsenek velük időt, bontsák le a falakat, legyenek sikeresek együtt.
Az anticégvezetők új szabálykönyve a felelősségről szól.
A mai szabálykönyv szerint az üzletnek el kell határolódnia a politikától.
A valóságban azonban
a vállalkozásoknak állást kell foglalniuk, ahogy az embereknek is.
Ahogy nőtt a New York-i vállalkozás, és munkásokat kerestünk,
eszembe jutott, hogy Uticában, egy órányira tőlünk,
afrikai és délkelet-ázsiai menekültek élnek,
akik munkát keresnek.
"Nem beszélnek angolul" – mondta valaki.
Azt mondtam erre: "Én sem igazán. Fogadunk tolmácsokat."
(Nevetés)
"Nincs mivel bejárjanak."
Azt mondtam: "Szerzünk buszokat, nem nagy ügy."
Ma,
Amerika egy távoli vidékén,
a Chobani dolgozói állományának 30%-át bevándorlók és menekültek adják.
(Taps) (Éljenzés)
Ettől mi is jobbak lettünk.
Az üzleti élet új irányzata szerint
ma a vállalkozások, és nem a kormányok, vannak a legjobb helyzetben ahhoz,
hogy megváltoztassák a világot,
legyen szó fegyveres erőszakról, a klímaváltozásról,
a bérkülönbségekről, a menekültekről vagy faji kérdésekről.
A vállalkozásoknak állást kell foglalniuk.
(Taps)
Végül az anticégvezetők új szabálykönyve szól az elszámoltathatóságról is.
Ma azt mondja a szabálykönyv: a cégvezető az igazgatótanácsnak felel.
Véleményem szerint a cégvezető a fogyasztóknak tartozik ezzel.
A Chobani indulását követő pár évben
a joghurtospohárkán az 1-800-as szám az én közvetlen elérhetőségem volt.
(Nevetés)
Ha valaki hívott vagy írt, személyesen válaszoltam.
Néha változtattam is azért, amit hallottam,
mert a fogyasztó a legfontosabb.
Ezért van az üzlet.
Önök azok, önök itt, mindannyian, akik ma változást hozhatnak.
Ha nem tetszik önöknek egy márka, egy cég,
az, amit egy vállalkozás csinál,
ki tudják őket hajítani a kukába.
És ha olyanokat látnak, melyek jól csinálják a dolgukat,
megjutalmazhatják őket.
Végül is ez mind a mi felelősségünk.
Az üzleti élet új irányzata szerint
a fogyasztónak tartozunk elszámolással, nem az igazgatótanácsnak.
A helyzet az,
hogy ha jól bánunk az embereinkkel,
ha jót teszünk a közösséggel,
ha jó a termék,
sokkal nagyobb hasznot termelünk majd,
több újítást vezetünk be,
több elkötelezett alkalmazottunk lesz,
és egy támogató közösségünk is.
Erről szól az anticégvezetők új szabálykönyve.
A kincs, amire abban a gyárban leltem,
a munka becsülete,
a jellem ereje,
az emberi lélek ereje az,
amit a világon mindenütt el kellene ismerni.
Barátaim,
a világon mindenütt vannak olyan emberek és olyan helyek,
melyekről megfeledkeztek, amelyek lemaradtak,
de a lelkük még most is erős.
Csak egy új esélyre várnak:
valakire, aki új esélyt ad nekik,
nemcsak újjáépíteni, de jobbra építeni, mint azelőtt.
Ez a különbség a befektetés megtérülése
és a jóság megtérülése közt.
Ez a különbség a profit
és a valódi gazdagság között.
És ha mindez megeshet
New York állam északi részén egy kisvárosban és Idahóban,
akkor megtörténhet a világ minden nagyvárosában, városában és falvában.
Nem falakat kell építenünk;
annak jött el most az ideje, hogy lefessük a falakat.
A színválasztást önökre bízom.
Nagyon köszönöm.
(Taps)