ביום קר בינואר ב-2005
עשיתי את אחת הנסיעות החשובות ביותר בחיי.
הייתי על הכביש הזה בצפון מדינת ניו יורק,
מנסה למצוא את המפעל הישן הזה.
ביום הקודם, קיבלתי פלייר בדואר
שאמר, "מפעל יוגורט, מצוייד, למכירה".
זרקתי אותו לפח האשפה.
ועשרים דקות אחר כך, הוצאתי אותו וחייגתי למספר.
המפעל היה בן 85,
והוא עמד בפני סגירה.
אז החלטתי ללכת לראות אותו.
באותו הזמן,
לא היייתי בטוח לאן השביל הזה או החיים שלי הולכים.
הייתה לי חנות גבינות קטנה
אבל ממש שנאתי עסקים.
אבל הגבעות והכבישים והריחות כולם מוכרים.
גדלתי בטורקיה, בסביבה דומה,
ליד ההרים הכורדים.
המשפחה שלי ייצרה גבינה ויוגורט;
גדלתי על סיפורי רועים.
לא היה לנו הרבה,
אבל היו לנו הירח והכוכבים, אוכל פשוט, זה את זה.
בסוף, הגעתי לאמריקה.
אפילו לא ידעתי שבניו יורק יש חוות.
הגעתי לצפון, ואף פעם לא עזבתי.
עכשיו אני אבוד.
עברתי את השלט שאומר "דרך ללא מוצא".
וקצת אחריו,
שם הוא היה:
המפעל.
בהתחלה הריח הכה בי.
זה היה כמו מיכל חלב שנשאר בשמש.
הקירות היו כל כך עבים,
הצבע התקלף, היו סדקים בכל מקום.
המפעל היה כל כך ישן, שהם כמעט חשבו שהוא חסר ערך.
אני הייתי בטוח שהם שכחו אפס,
לא האמנתי למחיר.
כשנכנסתי פנימה,
הפסקתי להבחין בדברים.
כל מה שיכולתי לראות היו האנשים.
היו 55 מהם,
שקטים.
העבודה שלהם היתה רק לפרק את המפעל,
ולסגור אותו לתמיד.
נפגשתי עם בחור בשם ריץ',
מנהל היצור.
הוא הציע לקחת אותי לסיבוב, להראות לי את הסביבה.
הוא לא אמר הרבה,
אבל מעבר לכל פינה, הוא נזכר בסיפורים.
ריק עבד שם 20 שנים.
אבא שלו ייצר יוגורט לפניו,
והסבא שלו ייצר גבינה שמנת לפני זה.
אפשר היה לראות שריץ' הרגיש אשם,
שהמפעל נסגר במשמרת שלו.
מה שהכה בי הכי חזק באותו הזמן
היה שזה לא היה רק מפעל ישן.
זו הייתה מכונת זמן.
זה המקום שבו אנשים בנו חיים, הם יצאו למלחמות,
הם השויצו על נצחונות ותעודות.
אבל עכשיו הוא עמד להסגר.
והחברה לא רק שוויתרה על יוגורט,
היא גם ויתרה עליהם.
כאילו שהם לא היו מספיק טובים.
והייתי המום מאיך שהאנשים האלו התנהגו.
לא היה כעס, לא היו דמעות.
רק שקט.
באצילות, הם סגרו את המפעל.
כל כך כעסתי,
שהמנכ"ל כל כך מרחוק,
באיזה מגדל או איפשהו,
מסתכל על גליונות נתונים
וסוגר את המפעל.
גליונות נתונים הם עצלנים.
הם לא מספרים לך על אנשים, הם לא מספרים לך על קהילות.
אבל לרוע המזל,
ככה, יותר מדי החלטות עסקיות נעשות היום.
כבר לא הייתי אותו אדם אחרי מה שראיתי.
בדרך חזרה הביתה, התקשרתי למריו, עורך הדין שלי.
התקשרתי למריו ואמרתי, "מריו, אני רוצה לקנות את המקום"
מריו אמר,
"חמדי, אחת מחברות המזון הגדולות בעולם סוגרות את המקום הזה,
והם יוצאים מעסקי היוגורט.
מי אתה שתגרום לזה לעבוד?"
אמרתי, "אתה צודק"
אבל ביום שאחרי, התקשרתי אליו שוב,
ואמרתי, "מריו, באמת. אני באמת רוצה לקנות את המקום הזה"
הוא אמר, "חמדי, אין לך כסף.
(צחוק)
אפילו לא שילמת לי כבר שישה חודשים".
(צחוק)
מה שהיה נכון.
(צחוק)
אבל השגתי הלוואה, נוספת.
באוגוסט 2005, קיבלתי את המפתחות למפעל.
הדבר הראשון שעשיתי היה לשכור ארבעה מתוך 55 העובדים המקוריים.
הייתה מריה, מנהלת המשרד.
היה פרנק, איש השפכים.
היה מייק, איש התחזוקה.
וריץ' שהראה לי את המפעל, איש הייצור.
והייתה לנו ישיבת ההנהלה הראשונה.
מייק אמר, "חמדי, מה אנחנו הולכים לעשות עכשיו?"
הם הסתכלו עלי כאילו שהייתה לי תשובת קסם.
אז אמרתי, "מייק,
אנחנו הולכים ללכת לחנות חומרי הבנייה אייס,
ואנחנו הולכים לקנות צבעים.
ואנחנו הולכים לצבוע את הקירות החיצוניים".
מייק לא התרשם,
הוא הסתכל עלי,
הוא אמר "חמדי, זה בסדר, אנחנו נעשה את זה,
אבל תגיד לי שיש לך עוד רעיונות חוץ מזה"
(צחוק)
אמרתי "יש לי.
נצבע את הקירות בלבן".
(צחוק)
בחיי שזה היה הרעיון היחידי שהיה לי.
(צחוק)
אבל צבענו את הקירות האלו בקיץ ההוא.
לפעמים אני תוהה
מה הם היו אומרים לי אם הייתי אומר להם,
"אתם רואים את הקירות שאנחנו צובעים?
בתוך שנתיים,
אנחנו הולכים להשיק כאן יוגורט
שאמריקה לא ראתה ומעולם לא טעמה לפני כן.
הוא יהיה טעים, הוא יהיה טבעי.
ואנחנו הולכים לקרוא לו 'צ'ובאני' זה אומר 'רועה צאן' בטורקית".
ואם הייתי אומר,
"אנחנו הולכים לשכור את כל 55 העובדים חזרה,
או את רובם.
ואז עוד מאה, ואז עוד מאה,
ואז עוד 1000 אחרי זה".
אם אם הייתי אומר להם, "אתם רואים את העיר שם?
על כל אדם שנשכור, עוד עשר משרות מקומיות יווצרו.
העיר תחזור לחיים, המשאיות ימלאו את הרחובות
ובכסף הראשון שנעשה,
אנחנו הולכים לבנות את אחד ממגרשי ליגת הביסבול הטובים ביותר
עבור הילדים שלנו,
וחמש שנים אחרי זה,
אנחנו הולכים להיות מותג היוגורט היווני הראשון במדינה".
האם הם היו מאמינים לי?
כמובן שלא.
אבל זה בדיוק מה שקרה.
(מחיאות כפיים)
בזה שצבענו את הקירות האלו,
יצא לנו להכיר זה את זה.
האמנו זה בזה.
ופתרנו את זה, ביחד.
חמש שנים, אני וכל הקולגות שלי, לא עזבנו את המפעל.
עבדנו יום ולילה, גם בחגים,
לתקן את המפעל.
החלק הטוב ביותר בצ'ובאני עבורי הוא:
אותם האנשים שוויתרו עליהם
הם שבנו את המפעל בחזרה פי מאה יותר טוב מאשר קודם.
ולכולם יש היום מניות בחברה.
(מחיאות כפיים)
ובכל הזמן הזה, המשכתי להרהר --
אתם רואים, אני לא איש עסקים, אני לא מגיע מהמסורת הזו --
המשכתי להרהר: במה כל זה מסתכם?
אמריקה התאגידית אומרת שזה קשור לרווחים.
אנשי הזרם המרכזי בעסקים אומרים שזה קשור לכסף.
חוברת ההדרכה למנכ"לים אומרת שזה קשור למשקיעים.
וכל כך הרבה מוקרב עבור זה: מפעלים, קהילות, מקומות עבודה.
אבל לא על ידי מנכ"לים.
למנכ"לים יש את העובדים שלהם שסובלים בשבילם.
ועדיין שכר המנכ"לים עולה ועולה.
וכל כך הרבה אנשים נשארים מאחור.
אני כאן כדי לומר לכם:
מספיק.
זה לא נכון וזה אף פעם לא היה נכון.
הגיע הזמן להודות
שספר ההדרכה, שהדריך עסקים ומנכ"לים ב-40 השנים האחרונות
מקולקל.
(מחיאות כפיים)
הוא אומר לך הכל על עסקים
חוץ מאיך להיות מנהיג אצילי.
אנחנו צריכים חוברת הפעלה חדשה.
אנחנו צריכים חוברת הפעלה שרואה אנשים, שוב.
שמסתכלת מעל ומעבר לרווחים.
בסרטים יש להם שם לאנשים שלוקחים דרך אחרת
כדי לעשות דברים נכון.
קוראים להם "אנטי גיבורים".
אני חושב שאנחנו צריכים את אותו הדבר בעסקים.
אנחנו צריכים אנטי-מנכ"לים, ואנחנו צריכים חוברת הפעלה לאנטי-מנכ"לים.
תנו לי לספר לכם מה זו חוברת ההפעלה לאנטי מנכ"לים
חוברת הפעלה לאנטי מנכ"לים היא על הכרת תודה.
ספרי העסקים היום אומרים:
עסקים קיימים כדי למקסם רווחים עבור בעלי המניות.
אני חושב שזה הרעיון הטפשי ביותר ששמעתי בחיים שלי.
(צחוק)
במציאות, עסקים צריכים לטפל בעובדים שלהם קודם כל.
(מחיאות כפיים)
אתם יודעים, לפני כמה שנים,
כשהכרזנו שאנחנו מחלקים מניות לכל 2000 העובדים.
חלק מהאנשים אמרו שזה יחסי ציבור, חלק אמרו שזו מתנה.
אני אמרתי שזו לא מתנה.
ראיתי את זה, הייתי חלק מזה.
הם הרוויחו את זה עם הכשרון שלהם ועם העבודה הקשה שלהם,
ואני לא רואה דרך אחרת.
הדרך החדשה בעסקים --
העובדים שלך, להם אתה דואג קודם כל.
לא הרווחים.
חוברת ההפעלה לאנטי-מנכ"לים קשורה לקהילה.
היום, העסקים שיש להם הכל
שואלים את הקהילות, "איזה הקלות מס והטבות אתם יכולים לתת לי?"
המציאות היא שעסקים צריכים ללכת לקהילות קשות יום
ולשאול, "איך אני יכול לעזור לכם?"
(מחיאות כפיים)
אתם יודעים,
כשרצינו לבנות את מפעל היוגורט השני שלנו,
איידהו לא הייתה על הרדאר ששל אף אחד.
היא הייתה כפרית מדי, רחוקה מדי, בלי מספיק הטבות
אז הלכתי לשם.
נפגשתי עם האנשים המקומיים, נפגשתי עם החוואים.
לחצנו ידיים, בצענו לחם.
אני אמרתי, "אני רוצה לבנות את זה בדיוק כאן".
אני לא צריך לראות מחקרים פינסיים.
והתוצאה --
הקהילה שם משגשגת.
יש בתי ספר חדשים שנפתחים כל שנה.
חברות מזון חדשות מגיעות כל שנה.
והם אמרו לי,
"אתה לא הולך למצוא עובדים מוכשרים כאן"
אני אמרתי "בסדר, אנחנו נכשיר אותם".
הקמנו שיתוף פעולה עם הקולג' המקומי,
וכשבנינו את המפעל,
הכשרנו אלפי אנשים לייצור מתקדם.
והיום, המפעל שלנו הוא אחד ממפעלי היוגורט הגדולים בעולם.
(מחיאות כפיים)
הדרך החדשה בעסקים --
קהילות.
לכו לחפש קהילות שאתם יכולים להיות חלק מהן.
בקשו רשות.
ותהיו איתם, תפתחו את הקירות ותצליחו יחד.
ספר ההדרכה לאנטי-מנכ"לים הוא על אחריות.
ספרי ההדרכה היום אומרים שהעסקים צריכים להשאר מחוץ לפוליטיקה
המציאות היא
שעסקים, כמו אזרחים, צריכים לבחור צד.
כשגדלנו בניו יורק וחיפשנו לשכור עוד אנשים,
נזכרתי שב-יוטיקה, שעה נסיעה,
היו פליטים מדרום מזרח אסיה ואפריקה,
שחיפשו מקום לעבוד בו.
"הם לא מדברים אנגלית", מישהו אמר לי.
אני אמרתי "גם אני לא ממש. בואו נביא מתרגמים"
(צחוק)
"אין להם תחבורה"
אני אמרתי , "בואו נביא אוטובוסים, זה לא מדע חלל"
היום,
באחד מהאיזורים הכפריים באמריקה,
30 אחוז מכח העבודה של צ'ובאני הם מהגרים ופליטים.
(מחיאות כפיים)(קריאות שמחה)
וזה שינה אותנו לטובה.
דרך העסקים החדשה --
אלו עסקים ולא הממשלה, שנמצאים במקום הכי טוב לגרום לשינוי
בעולם של היום:
באלימות מכלי נשק, בשינויי האקלים,
בחוסר שוויון בהכנסה, בפליטים, בגזע.
אלו העסקים שצריכים לבחור צד.
(מחיאות כפיים)
ולבסוף, חוברת ההדרכה לאנטי-מנכ"לים היא על אחריות.
חוברת ההדרכה של היום אומרת, המנכ"ל מדווח למועצת המנהלים.
לדעתי, המנכ"ל מדווח לצרכן.
בשנים הראשונות של צ'ובאני,
מספר ה 1-800 על הגביעים היה המספר האישי שלי.
(צחוק)
כשמישהו התקשר או כתב, אני הגבתי באופן אישי.
לפעמים עשיתי שינויים בהתאם למה ששמעתי,
כי הצרכן הוא כח.
זו הסיבה שהעסק קיים.
זה אתם - לכל אחד מכם יש את היכולת לעשות שינויים, היום.
אם המותג והחברות לא מוצאים חן בעיניכם,
מה עם עושים עם העסקים שלהם,
אתם יכולים לזרוק אותם לפח האשפה.
ואם אתם רואים את אלו שעושים את זה נכון,
אתם יכולים לתגמל אותם.
בסוף, זה הכל באחריות שלנו.
הדרך החדשה בעסקים --
זה הצרכן שאנחנו מדווחים לו, לא מועצת המנהלים.
אתם רואים,
אם אתם מתייחסים לאנשים שלכם נכון,
אם אתם מתייחסים לקהילה שלכם נכון,
אם אתם מתייחסים למוצר שלכם נכון,
תהיו יותר רווחיים,
תהיו יותר חדשניים,
יהיו לכם אנשים יותר חדורי תשוקה שיעבדו עבורכם
וקהילה שתומכת בכם.
וזה מה שחוברת ההדרכה לאנטי-מנכ"לים מדברת עליו
האוצר שמצאתי במפעל ההוא --
מוסר עבודה,
אופי של אנשים,
הרוח האנושית --
היא מה שאנחנו צריכים לשחרר ברחבי העולם.
אחיות ואחים,
יש אנשים ומקומות ברחבי העולם
שנשארו בחוץ ונשארו מאחור.
אבל הרוח שלהם עדיין חזקה,
הם רק רוצים עוד הזדמנות,
הם רוצים מישהו שיתן להם הזדמנות שוב,
לא רק לבנות את זה בחזרה, אלא לבנות את זה טוב יותר מבעבר.
וזה ההבדל בין החזר על השקעה
והחזר על אדיבות.
זה ההבדל בין רווח
ועושר אמיתי.
ואם זה יכול לקרות
בעיירה קטנה בצפון ניו-יורק ואידהו,
זה יכול לקרות בכל עיירה ועיר וכפר מסביב לעולם
זה לא הזמן לבנות קירות,
זה הזמן להתחיל לצבוע את הקירות.
אני משאיר לכם לבחור את הצבעים.
תודה רבה לכם.
(מחיאות כפיים)