Od kad su se pojavili pre više od 200 000 godina,
moderni ljudi su osnivali domove i zajednice širom planete.
Ali, oni to nisu radili sami.
U kojoj god oblasti zemljine kugle danas nađete homo sapiensa,
verovatno je da ćete naći i drugu vrstu u blizini:
Canis lupus familiaris.
Bilo da čuvaju stado, love, vuku sanke ili leškare,
sama raznolikost domaćih pasa je zapanjujuća.
Ono što čini priču čovekovog najboljeg prijatelja toliko iznenađujućom
je to što su svi oni evoluirali od stvorenja
za koje se često smatra da je naš najstariji protivnik:
Canis lupus, ili sivi vuk.
Kad su naši preci iz doba paleolita
prvi put naselili Evroaziju pre oko 100 000 godina,
vukovi su bili njihovi glavni protivnici na vrhu lanca ishrane.
Sposobni da izvrše pritisak od preko 136 kg u jednom ugrizu
i da nanjuše plen na kilometar i po i više,
ovi strašni predatori nisu imali puno konkurencije.
Poput ljudi lovaca-sakupljača,
živeli su i lovili u kompleksnim društvenim grupama
koje su se sastojale od nekoliko nuklearnih porodica,
i koje su koristile društvene veštine da zajedno poraze veća stvorenja.
Koristeći ove grupne taktike,
funkcionisali su kao efektivni istrajni lovci,
ne oslanjajući se na prestizanje svog plena,
nego na jurenje plena do trenutka njegove iscrpljenosti.
Ali kad su se suprotstavili sličnoj snazi njihovog novog nasrtljivog suseda,
vukovi su morali da donesu odluku.
Za većinu čopora,
ovi napredni dvonogaši su predstavljali opasnu pretnju njihovoj teritoriji.
Ali za neke vukove,
naročito one bez čopora,
ljudski kampovi su nudili nove prilike.
Vukovi koji su pokazali manje agresije prema ljudima
su mogli da priđu bliže njihovim logorima
i da se hrane njihovim ostacima.
A kako su ovi pitomiji lešinari nadživeli svoju agresivniju braću,
njihova genetska svojstva su se prenosila,
i postepeno su se stvorili pitomiji vukovi u oblastima blizu ljudske populacije.
Tokom vremena, ljudi su pronašli mnogo koristi za ove pitome vukove.
Pomagali su u praćenju i lovljenju plena,
i možda su služili kao čuvari logora
i upozoravali na neprijatelje koji bi se približavali.
Njihova slična društvena struktura je olakšala integraciju sa ljudima
i razumevanje njihovih komandi.
Na kraju su se preselili sa periferija naših zajednica u naše domove,
postavši prva čovekova pripitomljena životinja.
Ovi najraniji prvobitni psi ili hibridi vuka i psa
su se pojavili pre oko 33 000 godina,
i nisu izgledali toliko drugačije od svojih divljih rođaka.
Prvobitno su se razlikovali po svojoj manjoj veličini
i kraćoj njušci punoj srazmerno manjih zuba.
Kako su ljudske kulture i zanimanja postajala različitija i specijalizovanija,
to su postajali i naši prijatelji.
Kratki zdepasti psi su živeli sa krdima stoke i vodili računa o njima;
izduženi psi su isterivali jazavce i lisice iz jazbina;
mršavi i brzi su bili zaduženi za trkanje;
a veliki, mišićavi psi za stražarenje.
Sa pojavom uzgajivačnica i izložbi pasa tokom viktorijanskog doba,
ove vrste pasa su standardizovane u rase,
sa mnogo novih stvorenih isključivo zbog prikazivanja.
Nažalost, iako su sve rase pasa proizvod veštačke selekcije,
neke su zdravije od ostalih.
Mnoge estetske karakteristike dolaze sa urođenim zdravstvenim problemima,
kao što su poteškoće sa disanjem ili sklonost ka povredama kičme.
Najduži eksperiment ljudskog roda u kontrolisanoj evoluciji
imao je i druge nuspojave.
Generacije pitomih selekcija
su davale prednost mladalačkim i pokornijim osobinama
koje su bile zadovoljavajuće za ljude.
Fenomen biranja osobina koje su u vezi sa mladošću je poznat kao neotenija
i može se primetiti kod mnogih pripitomljenih životinja.
Hiljade godina koevolucije su nas možda i povezale hemijski.
Psi ne samo da mogu da razumeju naše emocije i govor tela,
nego i kad ljudi i psi interaguju,
i jedni i drugi ispuštaju oksitocin;
hormon često povezivan sa osećajem ljubavi i zaštićenosti.
Možda je teško dokučiti kako su svaki pomeranac, čivava i pudla
potomci svirepih vukova.
Raznolikost rasa danas je rezultat veze
koja prethodi gradovima, poljoprivredi,
čak i nestanku naših neandertalnih rođaka.
Ohrabrujuće je znati da,
ako se da dovoljno vremena,
čak i naši najopasniji neprijatelji mogu postati naši najvatreniji prijatelji.