De la apariția lor acum 200.000 de ani,
oamenii moderni au construit case și comunități peste tot în lume.
Dar n-au făcut-o singuri.
Oriunde găsești homo sapiens astăzi,
e posibil să fie și o altă specie în apropiere:
Canis lupus familiaris.
Fie că păzesc turmele, vânează, trag sănii sau lenevesc,
varietatea câinilor domestici e uimitoare.
Dar ceea ce face povestea lor atât de surprinzătoare
este că toți au evoluat dintr-un animal
adesea considerat unul dintre cei mai vechi rivali ai noștri:
Canis lupus sau lupul cenușiu.
Când strămoșii noștri paleolitici s-au stabilit în Eurasia
acum 100.000 de ani,
lupii erau printre principalii lor rivali din vârful lanțului trofic.
Cu o mușcătură ce poate zdrobi oasele cu o presiune de 130 kg
și putând să simtă prada de la mai mult de un kilometru și jumătate,
acești prădători uimitori nu aveau prea multă concurență.
Precum oamenii preistorici,
trăiau și vânau în grupuri sociale complexe,
formate din câteva familii nucleu,
și-și foloseau abilitățile sociale ca să vâneze animale mai mari.
Folosind aceste tactici de grup,
acționau ca niște vânători profesioniști și eficienți,
bazându-se nu pe a-și depăși prada,
ci urmărind-o până era epuizată.
Dar confruntați cu o rezistență similară din partea noilor vecini invadatori,
lupii s-au aflat în dificultate.
Pentru majoritatea haitelor,
aceste bipede reprezentau o amenințare pentru teritoriul lor.
Dar pentru unii lupi,
în special pentru cei fără haită,
taberele oamenilor ofereau noi oportunități.
Lupii care erau mai puțin agresivi față de oameni
puteau să se apropie de tabere,
hrănindu-se cu resturi.
Și cum acești saprofagi mai docili au trăit mai mult decât cei agresivi,
trăsăturile lor genetice au fost transmise,
ajungându-se treptat la lupi domesticiți în zone de lângă așezările umane.
Cu timpul, oamenii au găsit o mulțime de sarcini noi pentru acești lupi blânzi.
Ajutau la urmărirea și vânarea prăzii,
și puteau păzit taberele
și avertiza apropierea dușmanilor.
Structura socială asemănătoare i-a ajutat să se integreze în familiile oamenilor
și să învețe să le înțeleagă comenzile.
În cele din urmă, s-au mutat de la periferia așezărilor
în casele noastre,
devenind primul animal domesticit al umanității.
Primii dintre acești proto-câini sau câini lup,
par să fi apărut acum aproximativ 33.000 de ani
și nu arătau foarte diferit de verii lor sălbatici.
Inițial se deosebeau prin statura mai mică
și un bot scurt, plin de dinți mai mici.
Cum obiceiurile oamenilor au devenit mai variate și complexe,
la fel s-a întâmplat și cu prietenii noștri.
Câinii mici și îndesați adună vitele mușcându-le de copite;
câinii alungiți izgonesc bursucii și vulpile din vizuini;
câinii zvelți și eleganți pentru curse,
iar câinii mari, musculoși, pentru pază.
Odată cu apariția cluburilor
și expozițiilor canine din epoca victoriană,
aceste tipuri de câini au fost standardizate în rase,
apărând multe noi rase, crescute strict pentru aspect.
Din păcate, deși toate rasele canine sunt produsul unei selecții artificiale,
unele sunt mai sănătoase decât altele.
Multe dintre aceste trăsături estetice vin cu probleme congenitale de sănătate,
precum dificultatea de a respira sau riscul de leziuni vertebrale.
Cel mai lung experiment al umanității în evoluția controlată
a avut și alte efecte adverse.
Generațiile de selecție pentru îmblânzire
au favorizat trăsăturile mai juvenile și supuse
care erau pe placul oamenilor.
Fenomenul de selecție a trăsăturilor asociate cu tinerețea
e cunoscut ca neotenie
și poate fi întâlnit la multe animale domestice.
Mii de ani de co-evoluție s-ar putea să ne fi unit chimic.
Nu doar că ei ne pot înțelege emoțiile și limbajul corporal,
dar când oamenii și câinii interacționează,
ambele corpuri eliberează oxitocină,
un hormon des asociat cu sentimentele de dragoste și ocrotire.
Ar putea fi dificil să înțelegem cum fiecare pomeranian, chihuahua și pudel
e descendent al ferocilor lupi.
Dar varietatea raselor actuale este rodul unei relații
care precedă orașele, agricultura
și chiar dispariția oamenilor de Neanderthal.
Și e bine să știm
că dacă acordăm timp suficient,
chiar și rivalii cei mai periculoși ne pot deveni cei mai loiali prieteni.