A modern ember már a 200 000 évvel ezelőtti megjelenése óta
otthonokat és közösségeket hozott létre az egész világon.
Ezt azonban nem egyedül tette.
Éljen a világ bármely sarkán,
a homo sapiens oldalán valószínűleg egy másik fajt is találunk:
a Canis lupus familiarist, azaz a kutyát.
Legyen szó juhász-, vadász-, szánhúzó kutyáról vagy ölebről,
mindegyikből megdöbbentően sok fajta létezik.
Viszont ami a legmeglepőbb,
hogy az ember legjobb barátja egy olyan élőlényből fejlődött ki,
amelyet gyakran a legősibb ellenségünknek tekintünk:
Canis lupus, azaz a szürke farkas.
Mikor a paleolitikumban, úgy 100 000 évvel ezelőtt őseink benépesítették Eurázsiát,
a tápláléklánc tetején elhelyezkedő farkasok voltak a legfőbb riválisaik.
A farkas csonttörő harapásának ereje akár a 140 kilogrammot is meghaladhatja,
két kilométerről is kiszagolja a prédát,
így e félelmetes ragadozónak nem igazán akadt vetélytársa.
Csakúgy, mint a vadászó-gyűjtögető népek,
a farkasok is néhány családmagból álló
társadalmi csoportban éltek és vadásztak,
és együttműködésük révén le tudták küzdeni a nagyobb élőlényeket.
E csapattaktikának köszönhetően
hatékonynak bizonyult kitartó vadászatuk.
nem arra törekedtek, hogy utolérjék prédájukat,
inkább végső kimerülésig üldözték.
Ám mikor szembesültek új szomszédaik rettentő erejével,
a farkasok válaszúthoz értek.
A legtöbb falka számára
komoly fenyegetést jelentettek ezek a terjeszkedő kétlábúak.
Azonban néhány farkas,
főként a magányos egyedek
új lehetőségre leltek az emberek táborhelyein.
Az embereket kevésbé veszélyeztető, jámborabb farkasok
közelebb férkőzhettek a táborokhoz,
és elcsenték a maradékot.
Tanulékonyságukkal túlszárnyalták erőszakos fivéreiket,
majd genetikai jellemzőik továbbadásával
fokozatosan alakultak ki az ember közelében élő, szelídebb farkasok.
Az ember idővel rájött, hogy ezek a farkasok a segítségére lehetnek.
Kiszagolták és levadászták a prédát,
valamint az őrzőkutya szerepét töltötték be a táborokban,
figyelmeztetve a közelgő ellenségre.
Hasonló társadalmi rendjüknek köszönhetően könnyedén beépültek
az emberi családokba, és megtanulták megérteni a vezényszavakat.
Közösségünk pereméről végül beköltöztek otthonainkba,
így lett a kutya az első házi kedvencünk.
A legelső ős- vagy farkas-kutyák
körülbelül 33 000 évvel ezelőtt jelenhettek meg először,
és külső jegyeikben nem mutathattak nagy eltérést vad elődeiktől.
Az őskutyát főként kisebb termete,
illetve kisebb fogakkal ellátott, rövidebb pofája különböztette meg a farkastól.
Ahogy kultúránk és mesterségeink egyre sokszínűbbé váltak,
úgy kis barátaink is változáson mentek keresztül.
A kicsi, zömök kutyák összeterelték a nyájat,
a nyúlánk testű ebek kikergették a lyukban megbúvó borzokat és rókákat,
a karcsú és gyors kutyák versenyeztek,
a termetes és izmos kutyák pedig őrző feladatokat láttak el.
A viktoriánus kori kutyaklubok és kiállítások megjelenésétől fogva
különböző fajtákat tenyésztettek ki ezekből a kutyatípusokból,
némelyeket pusztán csak a megjelenése miatt.
Sajnos mivel minden egyes kutyafajta mesterséges szelekció eredménye,
így nem mindegyik mondható egészségesnek.
Az esztétikus külső gyakran veleszületett rendellenességekkel jár,
ilyen például a légzési nehézség, vagy a gerincsérülésre való hajlam.
Az emberiség leghosszabb irányított szelekciós kísérlete
más mellékhatásokkal is jár.
A nemzedékeken át tartó szelídülési folyamat
fiatalosabb és engedelmesebb kutyákat eredményezett,
ez pedig kedvezett az ember számára.
A fiatalabb egyedek jellegzetességeinek megtartását neoténiának nevezzük,
ez a jelenség sok háziállatnál megfigyelhető.
Az évezredek óta tartó közös fejlődésünk során szoros kötelék alakult ki köztünk.
Az ebek nem csak érzéseinket és testbeszédünket képesek megérteni,
de az ember és a kutya érintkezése során
mindkettejüknél oxitocin szabadul fel,
ezt gyakran szeretethormonnak is nevezzük.
Nehéz lenne minden egyes törpespiccnél, csivavánál és uszkárnál kimutatni,
hogy az ádáz farkas leszármazottja.
Viszont a mai fajok változatossága egy olyan kapcsolat eredménye,
mely megelőzi a városok és a mezőgazdaság kialakulását,
de még Neander-völgyi rokonaink eltűnését is.
Mindenesetre biztató a tény,
hogy idővel még a legveszélyesebb ellenségeink is
a legkedvesebb barátainkká válhatnak.