Dana 3. marta 1913. godine,
demonstranti su napravili mesta za ženu u belom.
U dugačkom plaštu i na belom konju,
aktivistkinju Inez Milholand bilo je teško ne primetiti.
Jahala je na čelu parade sifražetkinja -
prvog masovnog protesta za pravo glasa žena na nacionalnom nivou.
Nakon nekoliko meseci strateškog planiranja i kontroverzi,
hiljade žena se okupilo u Vašingtonu.
Tu su tražile amandman u ustavu koji bi im priznao pravo glasa.
Sve do 1913. su pobornici prava žena decenijama vodili kampanju.
Kao obespravljena grupa,
žene nisu imale nikakvog udela u zakonima od uticaja na njihov život
niti život bilo koga drugog.
Međutim, borile su se da obezbede širu podršku političkoj jednakosti.
Nisu postigle veće pobede još od 1896. godine,
kada su u Juti i ​​Ajdahu ženama dali pravo glasa.
Time se ukupan broj država koje su priznale pravo žena da glasaju
popeo na četiri.
Novi duh koji je imao osećaj za medije došao je u obliku Alise Pol.
Bila je inspirisana britanskim sifražetkinjama
koje su štrajkovale glađu i izdržale zatvorsku kaznu početkom 1900-ih.
Umesto da vodi skupe kampanje od države do države,
Pol je zahtevala dugotrajan uticaj ustavnog amandmana,
koji bi štitio prava glasa žena širom zemlje.
Kao član Nacionalnog američkog udruženja sifražetkinja,
Pol je predložila masovnu povorku
radi prikupljanja podrške i podmlađivanja pokreta.
Vlasti u Vašingtonu su najpre odbacile njen plan
i zatim pokušale da potisnu marš u sporedne ulice.
Ali Pol je uspela u tome da se te odluke ponište
i potvrdila datum parade dan pre predsedničke inauguracije
Vudroa Vilsona.
To bi postiglo maksimalnu pokrivenost u medijima
i privuklo pažnju publike koja bi bila u gradu.
Međutim, pri planiranju parade,
Pol se uglavnom fokusirala na privlačenje belih žena iz svih sredina,
uključujući one koje su bile rasiste.
Aktivno je odvraćala afroameričke aktivistkinje
i organizacije od učestvovanja
i istakla da one koje ipak dođu treba da marširaju na začelju.
Ali crnkinje nisu dozvolile da budu nevidljive u nacionalnom pokretu
kojem su pomogle da se razvije.
Na dan marša,
Ajda B. Vels-Barnet,
revolucionarna istraživačka novinarka i zagovornik protiv linča,
odbila je da pređe pozadi i sa ponosom je marširala pod zastavom Ilinoisa.
Suosnivač Nacionalnog udruženja za napredak obojenih, Meri Čerč Terel,
pridružila se paradi sa 22 osnivača društva žena Delta sigma teta,
organizacije koju su stvorile studentkinje Univerziteta Hauard.
Na ove i druge načine,
crnkinje su istrajale uprkos dubokom neprijateljskom stavu
belkinja u pokretu,
uz veliki politički i fizički rizik.
Na dan parade,
sifražetkinje su se okupile da bi stvorile moćno izlaganje.
Delovi povorke koji su nastupali obuhvatali su međunarodne sifražetkinje,
umetnike, izvođače i preduzetnike.
Platforme su bile u obliku zlatnih kočija,
ogromnog Zvona slobode i mape zemalja koje su dale pravo glasa.
Na stepenicama Trezora,
izvođači su odigrali istorijska dostignuća žena uz orkestar uživo.
Učesnice marša su nastavile čak i kada je masa ljudi blokirala put,
dobacivala uvrede i pljuvala na žene,
bacala cigare i fizički napadala učesnice.
Policija nije intervenisala
i na kraju je preko 100 žena bilo smešteno u bolnicu.
Loše ophođenje prema njima, o kome se izveštavalo širom zemlje,
naglo je izbacilo paradu pred oči javnosti
i pridobilo simpatije prema sifražetkinjama.
Nacionalne novine su napadale policiju
i saslušanja u Kongresu su istraživala njihove postupke tokom parade.
Nakon protesta je „Ženski časopis“ izjavio:
„Vašington je osramoćen.
Jednako pravo glasa ostvarilo je veliku pobedu.“
Na ovaj način,
marš je inicirao talas podrške za glasačka prava žena
koji je istrajao tokom predstojećih godina.
Sifražetkinje su stalno vršile pritisak na svoje predstavnike,
prisustvovale mitinzima i podnosile peticije Beloj kući.
Inez Milholand, žena na belom konju,
konstantno je vodila kampanju širom Sjedinjenih Država
uprkos hroničnim zdravstvenim problemima.
Nije doživela da vidi plod svojih napora.
Godine 1916,
srušila se dok je držala govor o pravu glasa i ubrzo nakon toga umrla.
Prema popularnim izveštajima,
njene poslednje reči su bile:
„Gospodine predsedniče, koliko će dugo žene morati da čekaju na slobodu?“
Mada će za potpuno uključivanje u glasanje biti potrebne decenije,
1920. godine je Kongres usvojio 19. amandman,
čime je konačno ženama odobrio pravo glasa.