1913. március 3-án
a tüntetők kettéváltak, helyet hagyva a fehérben vonuló nőnek:
lengő köpenyben, lovaglóülésben megülve fehér lovát,
nehéz is lett volna nem észrevenni Inez Milhollandot, az aktivistát.
Az élvonalban menetelt a szüfrazsettek felvonulásán,
az első tömeges tüntetésen a nők választójogáért.
Több hónapos stratégiai tervezés és viszály után
nők ezrei gyűltek egybe Washington városában.
Követelték az alkotmánymódosítást, mely biztosítaná szavazati jogukat.
1913-ra már a női jogok aktivistái évtizedeken át harcoltak.
Jogfosztott csoportként a nők nem vehettek részt a törvényhozásban,
mely az életüket és mások életét is alakította.
Azért küzdöttek, hogy szélesebb támogatást nyerjenek a politikai egyenjogúsághoz.
1896 óta nem értek el nagyobb sikereket,
mikor is Utah és Idaho államok megadták a szavazati jogot.
Ezzel a női szavazati jogot megadó államok száma
négyre emelkedett.
Alice Paul személyében új médiaértő vezetőegyéniség érkezett.
A brit szüfrazsettek inspirálták, akik éhségsztrájkokat folytattak,
és elviselték a bebörtönzést is a korai 1900-as években.
Drága, államjáró kampányok helyett
Paul inkább tartós hatású alkotmánymódosításra törekedett,
melyek országosan biztosítanák a nők szavazati jogát.
Az Amerikai Nemzeti Szüfrazsett Szövetség tagjaként javasolta
a tömeges felvonulást a támogatottság növeléséért, és a mozgalom fiatalítását.
A washingtoni hatóságok kezdetben elutasították tervét,
és igyekeztek a mellékutcákba száműzni a felvonulást.
De Paulnak sikerült a döntéseket visszavonatni,
és a Woodrow Wilson elnöki beiktatását megelőző napra
szervezni a felvonulást,
hogy teljes médiafigyelmet biztosítson,
és felkeltse a városi tömeg figyelmét.
De a felvonulás tervezésekor
többnyire fehér nőket akart bevonni hátterüktől függetlenül,
beleértve a rasszistákat is.
Az afroamerikai aktivistákat és szervezeteket
szándékosan gátolta a részvételben,
s akik részt vettek, a felvonulás utolsó soraiba küldte.
De a fekete nők nem engedték, hogy láthatatlanná tegyék őket
az általuk segített nemzeti mozgalomban.
A felvonulás napján
Ida B. Wells-Barnett,
az oknyomozó újságírás úttörője és a lincselés ellenzésének képviselője
megtagadta, hogy hátul meneteljen, és büszkén menetelt illinoisi zászlajával.
Mary Church Terrell, az NAACP társalapítója,
a Delta Sigma Theta Leányszövetség 22 alapítójával együtt csatlakozott,
mely szervezetet a Howard Egyetem lánydiákjai alapítottak.
Ilyen és számos más módon
bizonyították kitartásukat a fehér nőktől eredő
ellenségeskedés ellenére is,
a politikai kockázat és testi épségük árán is.
A felvonulás napján
az összegyűlt szüfrazsettek erőteljes menetelésbe kezdtek.
A menetelők között voltak nemzetközi szüfrazsettek,
művészek, előadók és vállalkozók.
Hintó formájú mozgó színpadok érkeztek,
a Szabadság harang és a szavazati jogot megadó államok térképe.
Az Államkincstár épületének lépcsőjén
élő zenekar kíséretében játszották el a nők rendkívüli tetteit.
A menetelők haladtak, nem törődve az útjukat akadályozó csőcselékkel,
akik sértegették és leköpték a nőket,
szivarral dobálták és testileg is bántalmazták őket.
A rendőrség nem avatkozott közbe,
s a végén több mint száz nőt szállítottak kórházba.
A bánásmód híre körbejárta az országot,
megragadta a közönség figyelmét,
s felkeltette a szüfrazsettek iránti szimpátiájukat.
A nemzeti újságok támadták a rendőrséget,
és kongresszusi kihallgatásokon vizsgálták ki tetteiket.
A tüntetés után a Nők Lapja című folyóirat kijelentette:
"Washington megszéggyenült. A szüfrazsettek győztek."
Ily módon
a nők választójogáért folytatott harc támogatásra lelt,
ami az azt követő évekre is kiterjedt.
A szüfrazsettek képviselőiket további cselekvésre ösztönözték,
részt vettek tüntetéseken, és petíciók sorát küldték a Fehér Házba.
Inez Milholland, a fehér lovon ülő nő
fáradhatatlanul kampányolt országszerte,
súlyos egészségügyi problémái ellenére.
Nem érte meg, hogy erőfeszítéseinek gyümölcsét élvezze.
1916-ban,
bátorító beszédje közben összeesett, és röviddel utána meghalt.
Az ismert feljegyzések szerint
utolsó szavai ezek voltak:
"Elnök Úr, mennyi ideig kell várniuk a nőknek a szabadságra?"
Bár a teljes győzelemre még évtizedeket kellett várni,
1920-ban a Kongresszus jóváhagyta a 19. alkotmánymódosítást,
ezzel biztosítva a nők választójogát.