ב 3 במרץ, 1913,
מפגינים התפצלו בגלל האישה בלבן:
לבושה בכובע פרחוני ויושבת על סוס לבן,
את האקטיביסטית אינז מילהולנד היה קשה לפספס.
היא רכבה בראש מצעד זכויות ההצבעה לנשים --
המחאה ההמונית הראשונה לזכויות הנשים להצביע בקנה מידה לאומי.
אחרי חודשים של תכנון אסטרטגי ומחלוקות,
אלפי נשים נאספו בוושינגטון הבירה.
פה, הם קראו לתיקון חוקתי שיאפשר להן להצביע.
עד 1913, אקטיביסטיות לזכויות הנשים העלו קמפיינים במשך עשורים.
כקבוצה מודחקת,
לנשים לא היה קול בחוקים שהשפיעו על חייהן -- או על כל אחד אחר.
עם זאת, הן נאבקו להבטיח תמיכה רחבה יותר לשוויון פוליטי.
הן לא השיגו נצחונות חשובים מאז 1896,
כשיוטה ואיידהו נתנו זכות בחירה לנשים.
זה הביא את מספר המדינות הכללי שהכירו בזכויות הנשים לבחור
לארבע.
רוח חדשה רעבה למדיה בצורה של אליס פול הגיעה.
היא קיבלה השראה מהטוענות לזכויות הצבעה הבריטיות,
שיצאו לשביתת רעב וסבלו מאסר בתחילת 1900.
במקום לערוך קמפיינים יקרים על בסיס מדינתי,
פול רצתה את ההשפעה החוקתית ארוכת הטווח של תיקון חוקתי,
שיגן על זכויות הנשים להצביע בכל הארץ.
כחברה באיגוד האמריקאי הארצי לזכויות ההצבעה לנשים,
פול הציעה מפגן גדול כדי להעלות את התמיכה ולעורר את התנועה.
הרשויות בוושינגטון בהתחלה דחו את התוכנית --
ואז ניסו להעביר את המצעד לרחובות הצדדיים.
אבל פול הצליחה לבטל את ההחלטות האלו
ולאשר את המצעד ליום לפני ההשבעה הנשיאותית
של וודרו ווילסון.
זה היה מביא למקסימום את הכיסוי התקשורתי
ויתפוס תשומת לב של הקהל שיהיה בעיר.
עם זאת, בתכנון המצעד,
פול בעיקר התמקדה בלפנות לנשים לבנות מכל הרקעים,
כולל אלה שהיו גזעניות.
היא למעשה הניאה נשים אפרו אמריקאיות
וארגונים מלהשתתף --
והצהירה שאלו שיצעדו יהיו מאחור.
אבל נשים שחורות לא יהפכו בלתי נראות בתנועה הלאומית
שהן עזרו לעצב.
ביום המצעד,
אידה וולס ברנט,
עיתונאית חוקרת פורצת דרך וטוענת נגד לינצ'ים,
סרבה לעבור לאחור וצעדה בגאווה תחת הבאנר של אילינוי.
המייסדת השותפה של NAACP מרי צ'רץ' טרל,
הצטרפה למצעד עם 22 מייסדות של אגודת דלתא סיגמא תטא,
ארגון שנוצר על ידי נשים סטודנטיות מאוניברסיטת הארוורד.
בדרכים אלה ואחרות,
נשים שחורות המשיכו למרות עוינות עמוקה
מנשים לבנות בתנועה,
ותוך סיכון פוליטי ופיזי גדול.
ביום המצעד,
נשות התנועה התאספו ליצור מצגת חזקה.
החלקים הגואים של התהלוכה כללו טוענות לזכויות הבחירה בין לאומיות,
אמניות, מופיעות ובעלות עסקים.
הבמות היו בצורה של מרכבות זהובות;
פעמון חרות ענק; ומפה של מדינות שהעבירו את החוק.
על מדרגות בניין האוצר,
שחקנים הציגו הישגים היסטוריים של הנשים לצלילי תזמורת חיה.
הצועדות המשיכו אפילו כשקהלים חסמו את מסלולן,
צעקו עלבונות וירקו על הנשים,
השליכו סיגרים, ותקפו את המשתתפות פיזית.
המשטרה לא התערבה,
ולבסוף, יותר מ 100 נשים אושפזו.
היחס הגרוע אליהן דווח בהרחבה במדינה,
ושיגר את המצעד לעין הציבור --
ונתן לטוענות סימפטיה גדולה יותר.
עיתונים לאומיים גערו במשטרה,
ושימועים בקונגרס חקרו את הפעולות במהלך המצעד.
אחרי המחאות, "ג'ורנל הנשים" הכריז,
"וושינגטון בויישה, זכויות הצבעה שוות זכו בנצחון גדול,"
בדרך זו,
הצעדה החלה גל של תמיכה בזכות הנשים לבחור
שהמשיכה בשנים הבאות.
טוענות לזכות הבחירה המשיכו בלחץ קבוע על הנציגים שלהן,
השתתפו באספות והפגינו מול הבית הלבן.
אינז מילהולנד, האישה על הסוס הלבן,
המשיכה לנהל מסע ברחבי ארצות הברית,
למרות שסבלה מבעיות בריאות כרוניות.
היא לא חיה לראות את מאמציה נושאים פרי.
ב 1916,
היא התמוטטה בעודה נושאת נאום לזכות הבחירה ומתה מעט לאחר מכן.
לפי דיווחים פופולריים,
המילים האחרונות שלה היו,
"אדוני הנשיא, כמה זמן נשים עוד צריכות לחכות לחרות?"
למרות שזכות בחירה מלאה תיקח עוד עשורים,
ב 1920, הקונגרס חוקק את התיקון ה 19,
שלבסוף העניק לנשים את הזכות לבחור.