Олексій Комнін,
візантійський імператор,
вів свою армію в бій
проти Скіфської орди.
На удачу
він взяв одну з найсвятіших реліквій
християнського світу -
вуаль, яка належала
Діві Марії.
Та, на жаль, це не допомогло.
Його армія не тільки зазнала поразки,
але й під час утечі
імператор був поранений в сідниці.
Більше того, через сильний вітер
реліквію було надто важко нести,
тому імператор заховав її в кущах
і втік.
Та навіть, коли він втікав,
йому вдалось вбити кількох скіфів
і врятувати кількох побратимів.
Принаймні так дочка Олексія,
Анна, розповідала історію,
написану майже 60 років потому.
Вона провела останні десятиліття свого довгого життя,
створюючи історію на 500 сторінок
про правління її батька під назвою "Олексіада".
Написана грецькою, книга була створена
на кшталт давньогрецьких епопей
та історичних робіт.
Але Анна мала інше, складніше завдання,
ніж письменники тих традицій:
як принцеса, яка пише
про свою власну сім'ю,
вона мала балансувати між вірністю своїм родичам
та своїм обов'язком
зобразити події точно,
навіть такі делікатні
як поранення Олексія в сідниці.
Але навчання впродовж всього життя та місце
в уряді батька
приготували Анну до цього.
Анна народилася у 1083 році,
після того, як її батько захопив владу
над Римською Імперією
після десятиріччя жорстоких громадянських воєн
і повстань.
Імперія була в занепаді,
коли він прийшов до влади,
і відчувала загрозу з усіх сторін:
від турків-сельджуків зі сходу,
норманів із заходу
та скіфів з півночі.
Протягом дитинства
та юності Анни
Олексій проводив безперервні воєнні кампанії,
аби захистити кордони імперії,
навіть укладав непрості союзи
з хрестоносцями.
Тим часом в Константинополі
Анна вела власну боротьбу.
Вона мала б вивчати предмети,
які вважались необхідними
для принцеси Візантії,
такі як етикет та Біблія,
але вона любила класичні міфи
та філософію.
Аби мати доступ до цих матеріалів, вона мала вміти
читати та говорити давньогрецькою,
тому таємно навчалась вночі.
Зрештою, її батьки зрозуміли,
наскільки серйозно вона налаштована,
та знайшли їй вчителів.
Анна розширила своє навчання
класичною літературою, риторикою,
історією, філософією, математикою,
астрономією та медициною.
Один учитель навіть скаржився,
що вона постійно вимагає
більше коментарів Арістотеля,
і це його вкрай виснажує.
У 15 років
Анна вийшла заміж за Никифора Брієннія,
аби примирити давні конфлікти
між їхніми сім'ями
та посилити владу Олексія.
На щастя, Анна та Никифор мали багато спільного,
поділяючи інтелектуальні інтереси,
приймаючи провідних вчених того часу
та дискутуючи з ними.
В той час військові походи Олексія
стали приносити прибутки,
що дало змогу відбудувати
колишні території імперії.
Оскільки її батько старів,
Анна з чоловіком допомагали батькам
з їхніми обов'язками правителів.
В той час
Анна багаторазово виступала
за справедливе ставлення до людей
в їхніх суперечках з урядом.
Після смерті Олексія
брат Анни Іоанн сів на трон
й Анна повернулась
до філософії та науки.
Її чоловік написав історію,
стверджуючи, що його дід
став би кращим імператором,
ніж Олексій,
але Анна не погодилась.
Вона почала працювати над "Олексіадою",
де описувались всі досягнення
батька як імператора.
Охоплюючи кінець 11 та початок 12 століття
візантійської історії,
"Олексіада" описує
визначні моменти правління Олексія
та власну реакцію Анни на ті події,
наприклад, ридання від роздумів
про смерть її батьків та чоловіка.
Можливо, вона додала ці емоційні відступи
з надією, що вони зроблять її оповідь
більш прийнятною для суспільства,
яке вірило, що жінкам не слід
писати про битви та імперії.
Її вірність батькові
була очевидною з її сприятливого відгуку
про його правління, проте книга містить і критику,
і думки Анни про події.
Протягом століть після її смерті
"Олексіада" безліч разів переписувалась
та досі залишається безцінною
розповіддю очевидця
про правління Олексія.
І завдяки її епічній історичній оповіді,
Анна Комніна забезпечила
собі власне місце в історії.