Alexios Comnenul,
împăratul bizantin,
și-a condus armata în bătălia
cu hoardele sciților.
Pentru a avea noroc,
el a purtat una din cele mai sfinte relicve
din lumea creştină:
vălul ce a aparţinut
Fecioarei Maria.
Din păcate, acesta nu l-a ajutat.
Armata sa nu doar a fost învinsă,
dar pe când se retrăgeau,
împăratul a fost înjunghiat în fese.
Pentru a înrăutăţi lucrurile, un vânt puternic
făcea ca relicva să fie prea greu de purtat,
așa că a ascuns-o în tufişuri
pe când evada.
În timp ce fugea,
el a reuşit să ucidă câţiva sciţi
şi să salveze câțiva camarazi de-ai săi.
Cel puţin, așa povestea fiica lui Alexios, Ana,
scriind aproape 60 de ani mai târziu.
Ea şi-a petrecut ultimul deceniu al lungii sale vieţi
creând 500 de pagini de istorie
a domniei tatălui său, numită Alexiada.
Scrisă în greacă, cartea era influenţată
de epopeile Greciei Antice
şi de scrierile istorice.
Însă Ana avea o sarcină diferită şi mai dificilă
decât cea a scriitorilor acelor tradiţii:
ca o prinţesă ce scria
despre propria sa familie,
ea trebuia să-şi echilibreze loialitatea faţă de neamul ei
cu obligaţia
de a înfăţişa cu precizie evenimentele,
tratând aspecte precum
înjunghierea ruşinoasă a lui Alexios în fese.
O viaţă întreagă de studiu şi participare
la conducere cu tatăl său
au pregătit-o pe Ana pentru acest angajament.
Ana s-a născut în 1083,
la scurt timp după ce tatăl său a preluat controlul
Imperiului Roman,
urmând un deceniu de războaie civile
şi revolte cumplite.
Imperiul era în mare declin
când a ajuns el la putere
şi era ameninţat din toate părţile:
de către turcii selgiucizi în est,
de către normanzi în vest
şi de către invadatorii sciţi la nord.
De-a lungul copilăriei
şi adolescenţei Anei,
Alexios a purtat mereu campanii militare
pentru a apăra frontierele imperiului său,
făcând chiar şi o alianţă instabilă
alături de cruciaţi.
Între timp în Constantinopol,
Ana îşi purta propria bătălie.
Ea trebuia să studieze discipline
considerate potrivite
unei prinţese bizantine,
precum bunele maniere şi Biblia,
însă ea prefera mitul clasic
şi filozofia.
Pentru a accesa acest material, ea trebuia să înveţe
să citească şi să vorbească limba greacă veche,
studiind-o în secret noaptea.
Într-un final părinţii ei au înțeles
cât era de serioasă
şi i-au găsit profesori.
Ana şi-a extins studiile
spre literatura clasică, retorică,
istorie, filozofie, matematică,
astronomie şi medicină.
Un savant chiar s-a plâns
că cererile ei constante
de comentarii despre Aristotel
îi epuizau ochii.
La vârsta de cincisprezece ani,
Ana s-a căsătorit cu Nicefor Bryennus
pentru a înlătura conflictele vechi
dintre famiile lor
şi pentru a consolida domnia lui Alexios.
Din fericire, Ana şi Nicefor
împărtăşeau multe interese intelectuale,
găzduind şi dezbătând
savanţii de frunte ai zilei.
Între timp, incursiunile militare ale lui Alexios
au început să dea rezultate,
restabilind multe din fostele
teritorii ale imperiului.
Pe măsură ce tatăl ei îmbătrânea,
Ana şi soţul ei i-au ajutat pe părinţii ei
la îndeplinirea obligaţiilor imperiului.
În acest timp,
Ana se presupune că pleda
pentru tratarea corectă a oamenilor
în conflictele lor cu statul.
După moartea lui Alexios,
John, fratele Anei, a urcat pe tron
iar Ana s-a întors
la filozofie şi erudiție.
Soţul ei a scris o istorie
afirmând că bunicul său
ar fi fost un împărat mai bun
decât Alexios,
însă Ana nu era de acord.
Ea a început să scrie Alexiada,
ce venea să susţină
meritele tatălui său ca împărat.
Tratând sfârşitul secolului XI şi începutul secolului XII
al istoriei bizantine,
Alexiada povesteşte
evenimentele tumultuoase ale domniei lui Alexios,
şi propriile reacţii ale Anei la acele evenimente,
ca o izbucnire în lacrimi la gândul
morţii părinţilor săi şi a soţului.
Ea ar fi inclus aceste pasaje emoţionale
în speranţa că ele vor face scrierea sa
mult mai plăcută societăţii
ce considera că femeile
nu trebuie să scrie despre bătălii şi imperii.
În timp ce loialitatea sa față de tatăl său
era evidentă în minunata sa descriere
a domniei lui, ea a inclus şi critică
şi opiniile ei despre evenimente.
Secole după moartea sa,
Alexiada Anei a fost copiată de nenumărate ori
şi rămâne o nepreţuită
mărturie oculară
a domniei lui Alexios în prezent.
Iar prin naraţiunea sa istorică epică,
Ana Comnena şi-a asigurat
propriul său loc în istorie.