Многи међу нама ће доживети некакву трауму током свог живота.
Некада се извучемо без дуготрајних последица.
Међутим, код милиона људи, ова искуства истрајавају,
стварајући симптоме као што су флешбекови, ноћне море
и негативне мисли које ометају свакодневни живот.
Ова појава под именом посттрауматски стресни поремећај
или ПТСП
није лични неуспех;
уместо тога, то је излечив поремећај извесних биолошких механизама
који нам омогућавају да се носимо са опасним искуствима.
Да бисмо разумели ПТСП,
прво треба да разумемо начин на који мозак обрађује широк дијапазон несрећа,
укључујући и смрт драге особе,
породично насиље,
повреду или болест,
злостављање,
силовање,
рат,
саобраћајне несреће
и природне непогоде.
Ови догађаји могу покренути осећања опасности и беспомоћности,
који покрећу систем узбуне у мозгу
који је познат као реакција „бори се-бежи-не мрдај“.
Када се овај аларм огласи,
системи хипоталамуса, хипофизе и надбубрежне жлезде,
познати и под именом ХПА осовина,
заједно раде на слању сигнала парасимпатичком нервном систему.
То је систем који комуницира
са надбубрежним жлездама и унутрашњим органима
и пружa помоћ при регулисању функција
попут срчаног ритма, пробаве и дисања.
Ови сигнали покрећу хемијски ток
који преплављује тело са неколико различитих хормона стреса,
што узрокује физиолошке промене које припремају тело за одбрану.
Наши откуцаји срца су учесталији,
дисање се убрзава
а мишићи затежу.
Чак и након што криза прође,
повећани нивои хормона стреса могу потрајати данима,
доприносећи јављању нервозе,
ноћних мора
и других симптома.
Код већине људи, ови симптоми нестају током неколико дана до две недеље
уз стабилизацију нивоа хормона.
Али, мали проценат оних људи који доживе трауму
има проблеме који трају,
а који некада привремено нестану, а онда се опет појаве неколико месеци касније.
Не разумемо у потпуности шта се дешава у мозгу,
али једна од теорија је да хормон стреса, кортизол,
непрекидно активира реакцију „бори се-бежи-не мрдај“
и истовремено смањује уопштено функционисање мозга,
што води ка извесном броју негативних симптома.
Ови симптоми се често сврставају у четири категорије:
наметљиве мисли, као што су снови и флешбекови,
избегавање подсетника на трауму,
негативне мисли и осећања, као што су страх, бес, кривица,
и „реактивни“ симптоми, као што су иритираност и проблеми са спавањем.
Немају сви све ове симптоме
и не доживљавају их у једнаком обиму и интензитету.
Када проблеми трају више од месец дана, често се дијагностикује ПТСП.
Генетика,
константни претерани стрес
и многи фактори ризика, као што су већ постојеће менталне болести
или недостатак емоционалне подршке,
вероватно ће одиграти улогу у томе ко ће доживети ПТСП.
Међутим, основни узрок и даље представља медицинску мистерију.
Главни проблем при ношењу са ПТСП-ом је осетљивост на окидаче,
физичке и емоционалне покретаче
које мозак повезује са изворном траумом.
Ово могу бити свакодневни осећаји који нису у бити опасни,
али покрећу снажне физичке и емоционалне реакције.
На пример, мирис логорске ватре
може да дозове сећање на заробљеност у кући која гори.
За некога ко пати од ПТСП-а,
то сећање покреће исту неурохемијску реакцију
као и изворни догађај.
То затим буди иста осећања панике и беспомоћности
као да доживљавају трауму изнова.
Покушаји да се избегну ови окидачи, који се некада не могу предвидети,
могу водити ка изолацији.
То може одвести ка томе да се људи осећају неважно,
као да их игноришу или не разумеју,
као да им је замрзнут живот
док остатак света око њих наставља даље.
Али, постоје опције.
Ако мислите да болујете од ПТСП-ја,
први корак је процена доктора за ментално здравље
који вам може препоручити многе доступне ресурсе.
Психотерапија може бити веома ефикасна када се ради о ПТСП-ју
да помогне пацијентима да боље разумеју сопствене окидаче.
А одређени лекови могу учинити симптоме подношљивијим,
као и вежбе самопомоћи, као што су свест о уму и редовно вежбање.
Шта ако приметите знаке појаве ПТСП-ја код пријатеља или члана породице?
Друштвена подршка, прихватање и емпатија
су кључни при пружању помоћи и опоравку.
Реците им да верујете у њихов опис онога што им се дешава
и да их не кривите за реакције.
Ако су отворени за то,
охрабрите их да потраже процену и лечење.
ПТСП се назива „скривена рана“
јер се јавља без спољашњих физичких знакова.
Али, иако је невидљива болест, не мора се од ње патити у тишини.