Večina nas bo tekom življenja izkusila neke vrste travmo.
Včasih iz tega pridemo brez dolgoročnih posledic.
A za milijone ljudi te izkušnje ne izginejo
in simptomi kot so prebliski,
nočne more
in negativne misli, motijo potek vsakdanjega življenja.
Ta pojav se imenuje posttravmatska stresna motnja
ali PTSD
in to ni osebni neuspeh,
ampak ozdravljiva okvara določenih bioloških mehanizmov,
ki nam omogočajo soočanje z nevarnimi izkušnjami.
Da bi razumeli PTSD,
moramo najprej razumeti, kako možgani procesirajo širok nabor naporov,
kot so smrt drage osebe,
družinsko nasilje,
poškodba ali bolezen,
zloraba,
posilstvo,
vojna,
prometne nesreče
in naravne nesreče.
Ti dogodki lahko prinesejo občutke nevarnosti in nemoči,
ki aktivirajo možganski alarmni sistem,
znan tudi kot odziv “boj-beg-zamrznitev”.
Ko se oglasi ta alarm,
se hipotalamus, hipofiza in nadledvična žleza,
znani kot HPA os,
aktivirajo, da pošljejo signale parasimpatetičnemu živčnemu sistemu.
To omrežje komunicira z nadledvičnimi žlezami in notranjimi organi
ter nadzoruje funkcije, kot so bitje srca
prebava
in dihanje.
Ti signali sprožijo kemično zaporedje,
ki preplavi telo z različnimi hormoni stresa,
kar povzroči fiziološke spremembe, ki pripravijo telo na obrambo.
Srčni utrip se poviša,
dihanje se pospeši
in mišice se napnejo.
Tudi ko je krize konec,
povišane ravni hormonov stresa lahko trajajo dneve,
prispevajo k očutkom nemira,
nočnim moram
ali drugim simptomom.
Pri večini ljudi ti občutki izginejo v nekaj dneh do dveh tednih,
ko se ravni hormonov stabilizirajo.
A majhen delež tistih, ki doživijo travmo,
ima trajne težave,
ki včasih začasno izginejo in se vrnejo mesece kasneje.
Ne razumemo popolnoma, kaj se dogaja v možganih,
a ena teorija pravi, da stresni hormon kortizol
morda neprestano aktivira odziv “boj-beg-zamrznitev”
in zmanjša splošno delovanje možganov, kar vodi v številne negativne simptome.
Ti simptomi ponavadi spadajo v štiri kategorije:
vsiljive misli, kot so sanje in prebliski,
izogibanje spominom na travmo,
negativne misli in občutki, kot so strah, jeza in krivda,
in “reaktivni” simptomi, kot sta razdražljivost in težave s spanjem.
Ne doživijo vsi teh simptomov
in jih ne izkusijo na isti način in enako intenzivno.
Če težave trajajo več kot en mesec, je PTSD pogosta diagnoza.
Genetika,
dolgo trajajoč prekomeren stres
in mnogi dejavniki tveganja, denimo obstoječa duševna bolezen
ali pomanjkanje čustvene opore,
verjetno igrajo vlogo pri tem, kdo bo izkusil PTSD.
A kaj je osnovni vzrok, ostaja medicinska uganka.
Glavni izziv soočanja s PTSD-jem je občutljivost na sprožilce,
fizične in čustvene dražljaje,
ki jih možgani povezujejo s prvotno travmo.
To so lahko vsakodnevne stvari, ki same po sebi niso nevarne,
a povzročijo močne telesne in čustvene odzive.
Na primer, vonj tabornega ognja
lahko vzbudi spomin na ujetost v goreči hiši.
Za osebo s PTSD-jem
ta spomin aktivira enake nevrokemične procese
kot izvirni dogodek.
To potem povzroči enake občutke panike in nemoči,
kot če bi spet doživljali travmo.
Izogibanje tem sprožilcem, ki so včasih nepredvidljivi,
lahko vodi v izolacijo.
Ljudje se počutijo nepotrjeni,
neupoštevani
ali narobe razumljeni,
kot da je njihovo življenje obstalo,
medtem ko se svet okrog njih vrti naprej.
A tu so možnosti.
Če mislite, da trpite za PTSD-jem,
je prvi korak posvet s strokovnjakom za duševno zdravje,
ki vas lahko usmeri k možnostim, ki so na voljo.
Psihoterapija je lahko zelo učinkovita v boju s PTSD-jem,
ker pomaga bolnikom bolje razumeti njihove sprožilce.
In določena zdravila pomagajo obvladati simptome,
kot lahko to storijo tehnike za samopomoč, recimo čuječnost in redna telovadba.
Kaj pa če opazite znake PTSD-ja pri prijatelju ali družinskem članu?
Vzajemna pomoč, sprejemanje in empatija so ključ do pomoči in okrevanja.
Povejte jim, da jim verjamete
in da jih ne krivite za njihove odzive.
Če so odprti do tega,
jih vzpodbujajte pri iskanju pomoči in zdravljenja.
PTSD imenujejo tudi “skrita rana”,
ker nima zunanjih fizičnih znakov.
A čeprav je nevidna bolezen, ni treba, da je tiha.