Mnogi će od nas iskusiti neku vrstu traume tijekom svoga života.
Ponekad izbjegnemo njenim trajnim posljedicama.
Ali za milijune nas ta se iskustva razvlače,
uzrokujući simptome poput flashbacka,
noćnih mora
i negativnih misli koje se isprepliću sa svakodnevicom.
Ovaj fenomen, znan kao posttraumatski stresni poremećaj
ili PTSP,
nije osobni nedostatak,
nego izlječiva malfunkcija određenih bioloških mehanizama
koji nam omogućuju nošenje s opasnim iskustvima.
Da bismo razumjeli PTSP,
prvo moramo razumjeti kako mozak procesira široki raspon teških iskušenja,
uključujući smrt voljene osobe,
obiteljsko nasilje,
ozljede ili bolest,
zlostavljanje,
silovanje,
rat,
prometne nesreće
i prirodne katastrofe.
Ti događaji mogu stvoriti osjećaje opasnosti i bespomoćnosti
koji aktiviraju sistem moždanog alarma
poznat kao odgovor "borba-bijeg-smrzavanje".
Kad se ovaj alarm oglasi,
hipotalamički, hipofizni i nadbubrežni sustavi,
poznati kao HPA os,
surađuju kako bi poslali signale parasimpatičkom živčanom sustavu.
To je mreža koja komunicira s nadbubrežnim žlijezdama i unutarnjim organima
pomažući regulaciji funkcija poput otkucaja srca,
probave
i disanja.
Ti signali započinju kemijsku kaskadu
koja poplavljuje tijelo s nekoliko različitih hormona stresa,
uzrokujući fiziološke promjene koje pripremaju tijelo da bi se obranilo.
Brzina otkucaja srca se povećava,
disanje ubrzava,
a mišići postaju napeti.
Čak i nakon što kriza završi,
povišene razine hormona stresa mogu trajati danima,
doprinoseći osjećajima nervoze,
noćnim morama
i drugim simptomima.
Za većinu ljudi, ta iskustva nestaju unutar nekoliko dana do dva tjedna,
kako se razine hormona stabiliziraju.
Ali mali udio onih koji iskuse traumu
ima trajne probleme
koji ponekad nestaju samo da bi se vratili mjesecima poslije.
Ne razumijemo u potpunosti što se događa u mozgu,
ali jedna je teorija da hormon stresa - kortizol -
može doprinijeti aktivaciji odgovora "borba-bijeg-smrzavanje"
reducirajući ukupno funkcioniranje mozga, stvarajući nekolicinu negativnih simptoma.
Ti simptomi obično se svrstavaju u četiri kategorije:
nametljive misli, poput snova i "flashbackova",
izbjegavajuće podsjetnike na traumu,
negativne misli i osjećaje, poput straha, ljutnje i krivnje,
te reaktivne simptome poput razdražljivosti i problema sa spavanjem.
Nemaju svi sve navedene simptome
niti ih proživljavaju u istom opsegu i intenzitetu.
Kad problemi traju dulje od mjeseca, često se dijagnosticira PTSP.
Genetika,
trenutni preplavljujući stres
i mnogi rizični faktori, poput prijašnje mentalne bolesti
ili manjak emocionalne podrške,
vjerojatno igraju ulogu u određivanju tko će iskusiti PTSP.
Ali temeljni uzrok i dalje je medicinska misterija.
Glavni izazov u nošenju s PTSP-om je osjetljivost na okidače,
fizičke i emocionalne podražaje
koje mozak povezuje s originalnom traumom.
To mogu biti svakodnevni doživljaji koji nisu svojstveno opasni,
ali potiču snažne fizičke i emocionalne reakcije.
Na primjer, miris logorske vatre
može pobuditi sjećanja na zatočenost unutar goruće kuće.
Za nekoga s PTSP-om,
to sjećanje aktivira istu neurokemijsku kaskadu
kao i originalni događaj.
To onda pobuđuje iste osjećaje panike i bespomoćnosti
kao da iznova proživljava traumu.
Pokušavajući izbjeći ove okidače, koji su ponekad nepredvidljivi,
može dovesti do izolacije.
Tada se ljudi mogu osjećati bezvrijedno,
zanemareno
ili neshvaćeno,
kao da je netko pritisnuo pauzu na njihovom životu,
dok ostatak svijeta nastavlja oko njih.
Ali, postoje opcije.
Ako mislite da možda patite od PTSP-a,
prvi korak je evaluacija s profesionalcem za mentalno zdravlje
koji vas može uputiti mnogim dostupnim izvorima pomoći.
Psihoterapija može biti vrlo učinkovita za PTSP,
pomažući pacijentima bolje razumjeti svoje okidače.
I poneki lijekovi mogu učiniti simptome podnošljivijima,
kao i prakse samopomoći, kao što su meditacija i redovita vježba.
Što ako uočite znakove PTSP-a kod prijatelja ili člana obitelji?
Društvena podrška, prihvaćanje i empatija ključ su pomoći i oporavka.
Dajte im do znanja da vjerujete u iskaz onoga što doživljavaju
i da ih ne krivite za njihove reakcije.
Ako su otvoreni za to,
potaknite ih da potraže evaluaciju i tretman.
PTSP se naziva "skrivenom ranom"
jer dolazi bez vanjskih fizičkih znakova.
Ali čak iako je nevidljivi poremećaj, ne mora biti i nijemi.