רבים מאיתנו יחוו איזשהו סוג של טראומה במהלך חייהם
לפעמים אנו נחלצים ללא תופעות ארוכות טווח.
אבל אצל מיליונים מאיתנו חוויות אלו ממשיכות להתקיים,
וגורמות לסימפטומים כמו פלאשבקים,
חלומות בלהה,
ומחשבות שליליות שפוגעות בחיי היומיום.
תופעה זו, שנקראת הפרעת דחק פוסט טראומטית,
או PTSD,
אינה ליקוי אישי;
אלא, ליקוי שניתן לטיפול בתפקוד של מנגנונים ביולוגיים מסוימים,
שמאפשרים לנו להתמודד עם חוויות מסוכנות.
כדי להבין PTSD,
עלינו קודם להבין איך המוח מעבד מגוון רחב של חוויות,
כולל מותו של אדם אהוב,
אלימות במשפחה,
פציעה או מחלה,
התעללות,
אונס,
מִלחָמָה,
תאונות דרכים,
ואסונות טבע.
אירועים אלה יכולים להעלות רגשות של סכנה וחוסר אונים,
שמפעילים את מערכת האזעקה של המוח,
המוכרת כתגובת "הילחם או ברח".
כאשר התראה זו נשמעת,
ההיפותלמוס, יותרת המוח, ומערכות בלוטת יותרת הכליה
המכונה ציר ה-HPA,
עובדים יחד כדי לשלוח אותות למערכת העצבים הפאראסימפתטית.
זו הרשת שמתקשרת עם בלוטות יותרת הכליה ואיברים פנימיים
כדי לעזור לווסת פונקציות כמו קצב הלב,
עיכול,
ונשימה.
אותות אלה מתחילים מפל כימי
שמציף את הגוף עם כמה הורמוני לחץ שונים,
תוך גרימת שינויים פיזיולוגיים שמכינים את הגוף להגן על עצמו.
קצב הלב שלנו מאיץ,
הנשימה מואצת,
השרירים נמתחים.
גם אחרי שהמשבר נגמר,
רמות גבוהות של הורמוני לחץ עשויות להימשך לאורך ימים,
ומעוררים רגשות עצבניים,
סיוטים
ותסמינים אחרים.
אצל רוב האנשים, החוויות האלה נעלמות בתוך כמה ימים עד שבועיים
כשרמות ההורמון שלהם מתייצבות.
אבל לאחוז קטן מאלה שחווים טראומה
יש בעיות מתמשכות
לפעמים נעלמות זמנית רק כדי לשוב ולעלות כעבור חודשים אחדים .
אנחנו לא לגמרי מבינים מה קורה במוח,
אבל תיאוריה אחת היא שהורמון הלחץ קורטיזול
עלול להפעיל ברציפות את תגובת ה"הילחם-או-ברח"
תוך הפחתת התפקוד הכולל של המוח דבר שגורם למספר תסמינים שליליים.
תסמינים אלה נופלים לעתים קרובות לארבע קטגוריות:
מחשבות פולשניות, כמו חלומות ופלאשבקים,
הימנעות מתזכורות של הטראומה,
מחשבות ורגשות שליליים, כמו פחד, כעס ואשמה,
ותסמינים תגובתיים כמו עצבנות וקשיי שינה.
לא לכולם יש את כל הסימפטומים האלה,
או שהם חווים אותם באותה מידה ועוצמה.
כאשר הבעיות נמשכות יותר מחודש, PTSD מאובחנת לעתים קרובות.
גנטיקה,
מתח מתמשך חזק,
וגורמי סיכון רבים כמו מחלות נפש שקיימות קודם לכן
או חוסר בתמיכה רגשית,
סביר שישחקו תפקיד בנסיון לשער מראש מי עלול לחוות PTSD.
אבל הסיבה הבסיסית הוא עדיין בגדר תעלומה רפואית.
אתגר מרכזי בהתמודדות עם PTSD הוא רגישות לטריגרים,
גירויים פיזיים ורגשיים
שהמוח מקשר עם הטראומה המקורית.
אלה יכולים להיות תחושות ביומיום שאינן מסוכנות מטבען
אבל מעוררות תגובות פיזיות ורגשיות חזקות
לדוגמה, ריח של מדורה
יכול לעורר את הזיכרון של היות האדם לכוד בבית בוער.
עבור אדם עם PTSD,
זיכרון זה מפעיל את אותו מפל נוירוכימי
בדומה לאירוע המקורי.
זה מעורר את אותם רגשות של בעתה וחוסר אונים
כאילו הוא חווה את הטראומה שוב.
נסיון להימנע מטריגרים אלה, שלפעמים הם בלתי צפויים,
יכול להוביל לבידוד.
מה שעלול לגרום לאנשים להרגיש פגומים,
שמתעלמים מהם,
או שלא מבינים אותם.
כאילו כפתור השהיה לוחץ על חייהם
בעוד שאר העולם ממשיך סביבם.
אבל, ישנן אופציות.
אם אתם חושבים שיתכן ואתם סובלים מ - PTSD,
הצעד הראשון הוא לקבל הערכה מאיש מקצוע בתחום בריאות הנפש
שיכול לכוון אתכם לכיוון המשאבים הרבים הקיימים.
פסיכותרפיה עשוייה להיות יעילה מאוד עבור PTSD,
עוזרת לחולים להבין טוב יותר מהם הטריגרים שלהם.
ותרופות מסוימות יכולות לעזור להתמודד טוב יותר עם הסימפטומים,
וגם שיטות לטיפול עצמי, כמו מיינדפולנס ופעילות גופנית סדירה.
מה אם אתם מבחינים בסימנים של PTSD אצל חבר או בן משפחה?
תמיכה חברתית, קבלה ואמפתיה הם המפתח לעזרה והחלמה.
אפשרו להם לדעת שאתם מאמינים לתיאור שלהם של מה שהם חווים.
ושאינכם מאשימים אותם בשל התגובות שלהם.
אם הם פתוחים לכך,
עודדו אותם לחפש הערכה וטיפול.
PTSD נקרא "הפצע החבוי"
כי הוא מופיע ללא סימנים פיזיים חיצוניים.
אבל גם כשההפרעה בלתי נראית, אין היא חייבת להיות שקטה.