Thomas Jefferson kapott egy láda csontot 1796-ban, amit nem tudott beazonosítani.
Egy hosszú, hegyes karom az oroszlánra emlékeztette őt,
a mellső végtagcsontok azonban nagyobb állatra utaltak,
ami akár 3 méteres is lehetett.
Jefferson úgy vélte, hatalmas, ismeretlen észak-amerikai oroszlánfajjal van dolga,
és megbízta a felfedezőket, Lewist és Clarkot,
hogy pontosan tisztázzák a titokzatos ragadozó kilétét.
Jefferson ládája azonban nem oroszláncsontokat rejtett.
Hanem egy kihalt óriáslajháréi voltak.
A prehisztorikus földi lajhár mintegy 35 millió éve tűnt fel először.
Lajhárfélék tucatjai népesítették be Észak-, Közép- és Dél-Amerikát,
más őslények mellett, mint pl. a masztodonok
és az óriás armadillók.
Egyes földi lajhárok, pl. a kétujjúak macskaméretűek voltak,
de sok termetes példány is akadt köztük.
Jeffersoné, a Megalonyx hozzávetőleg 1 tonnát nyomott,
és ez kicsinek számított a megatheriumhoz képest,
ami elérte a hat tonnát, ez egy mai elefánt súlya.
A vadonban és a füves síkságon kószált, erős mellső végtagjával
és hegyes karmaival
növényeket túrt ki, és fára mászott,
füvet legelt, leveleket és ős-avokádót fogyasztott.
Lényegében az óriáslajhárnak köszönhetjük, hogy egyáltalán van ma avokádó.
A kisebb állatok nem tudták lenyelni az avokádó nagyméretű magját,
a lajhár viszont igen,
így terjedhettek el az avokádófák mindenfelé.
A földi lajhár virágkora évmilliókig tartott,
de 10 000 évvel ezelőtt megfogyatkozott a számuk
a nyugati félteke többi óriásemlősével együtt.
A kutatók szerint vagy a jégkorszak bekövetkezése okozta
a földi lajhárok kihalását,
vagy versenyképesebb fajok megjelenése, talán épp az emberé,
aki akkoriban jelent meg a területen, amikor a legtöbb lajhárféle kihalt.
A kisebb méretűek közül némelyik túlélte, és felköltözött a fák tetejére.
Ma hat családjuk maradt fenn, ezek a Közép- és Dél-amerikai
esőerdők lombkoronájában élnek.
A fán függeszkedve könnyű elkerülni a ragadozókat,
és mindig akad elegendő táplálék.
Ám ennek az étrendnek hátránya is van.
Az állatok energiát nyernek a táplálékból, és ezt az energiát mozgássá alakítják,
fenntartva testhőmérsékletüket,
működésben tartva szerveiket
és a túléléshez szükséges összes tevékenységet.
A levelekben viszont nincs elég energia,
és azt is nehéz kinyerni belőle.
A legtöbb növényevő energiában gazdagabb táplálékkal egészíti ki a lombfogyasztást,
például gyümölccsel és magokkal.
A lajhár viszont, különösen a háromujjú szinte kizárólag faleveleken él.
Kifinomult technikát fejlesztettek ki a szegényes étrend ellensúlyozására.
Először is, a lehető legtöbb energiát kinyerik a táplálékukból.
Összetett gyomruk van, testük egyharmadát elfoglalja,
és családtól függően
egy evés után 5-7 napig, vagy akár hetekig eltart az emésztésük.
A következő tényező az, hogy a lehető legkevesebb energiát fogyasztják.
Ez úgy lehetséges, hogy a lajhárok igen keveset mozognak.
Idejük nagy részét evéssel, pihenéssel vagy alvással töltik.
Hetente csak egyszer ereszkednek le a lombkoronából, üríteni.
Ha mégis mozognak, az nem éppen gyors.
Kb. öt percbe telne egy lajhárnak átkelni egy átlagos utca túloldalára.
Ez a kényelmes élettempó azt is jelenti, hogy a lajhárnak nem kell túl sok izom.
Mintegy 30%-kal kisebb izomtömegük van, mint más, hasonló méretű állatoknak.
Ahhoz sem használ sok energiát, hogy melegen tartsa magát,
testhőmérséklet-ingadozása 5 Celsius-fokos is lehet,
ami kevesebb, mint egy hidegvérű hüllőé, de több, mint a legtöbb emlősé.
Ez a testi és életmódbeli alkalmazkodás egészen lecsökkenti energiafelhasználását,
vagyis alacsony a metabolikus rátája.
Az emlősök közül a háromujjú lajhár anyagcseréje a leglassabb.
A második az óriáspandáé,
a harmadik pedig a kétujjú lajháré.
A lassú mozgás lehetővé tette, hogy a lombkoronában éljenek.
Ugyanakkor más élőlények számára is kiváló élőhelyet teremtett,
pl. az algák nemcsak rejtőszínt adnak, hanem ínyenc csemegét is jelentenek nekik.
Ha a lajhárok nem is óriások többé,
ám ettől még ugyanolyan figyelemreméltó lények.