Depression är den främsta orsaken till funktionsnedsättning i världen.
I USA
kämpar nära 10% av alla vuxna mot sjukdomen.
Men eftersom det är en psykisk sjukdom,
kan den vara svårare att förstå än till exempel högt kolesterolvärde.
En stor källa till förvirring är skillnaden mellan att ha en depression
och att bara känna sig deppig.
Nästan alla känner sig nere ibland.
Att få dåliga betyg,
förlora ett jobb,
gräla,
till och med en regnig dag kan ge känslor av nedstämdhet.
Ibland finns ingen utlösande faktor.
De kommer från ingenstans.
Sedan förändras omständigheterna,
och de sorgsna känslorna försvinner.
Klinisk depression är annorlunda.
Det är en medicinsk åkomma,
och den försvinner inte bara för att man vill det.
Den håller i sig minst två veckor i följd,
och medför märkbar påverkan på ens förmåga att arbeta,
leka, eller älska.
Depression kan ha många symptom:
nedstämdhet,
minskat intresse för saker som man normalt uppskattar,
förändrad aptit,
känslor av värdelöshet eller överdriven skuld,
att sova för mycket eller för lite,
dålig koncentrationsförmåga,
rastlöshet eller saktfärdighet,
låg energi,
eller återkommande självmordstankar.
Om du har minst fem av dessa symptom,
är du, enligt psykiatriska riktlinjer,
kvalificerad för en depressionsdiagnos.
Och det är inte bara beteendesymptom.
Depression tar sig fysiska uttryck
inuti hjärnan.
Först och främst
finns det förändringar som kan ses med blotta ögat
och röntgensyn.
Bland annat förminskning av frontalloberna och hippocampus.
I mindre skala
förknippas depression med några saker:
abnormal överföring eller uttömning av vissa signalsubstanser,
i synnerhet serotonin, noradrenalin och dopamin,
avtrubbad dygnsrytm,
eller specifika förändringar i REM-sömn och andra delar av sömncykeln,
och hormonella avvikelser
som hög kortisolnivå och avr eglering av sköldkörtelhormoner.
Men hjärnforskare har fortfarande inte en helhetsbild
av vad som orsakar depression.
Det verkar handla om en komplex interaktion
mellan arv och miljö, men vi har ingen diagnostisk metod
som med säkerhet kan förutsäga var eller när den ska dyka upp.
Och eftersom depressionssymptom är så abstrakta,
är det svårt att veta vem som ser okej ut men som i själva verket kämpar.
Enligt National Institute of Mental Health
tar det för en genomsnittlig person med psykisk sjukdom,
mer än tio år att söka hjälp.
Men det finns effektiv behandling.
Läkemedel och terapi kompletterar varandra för att boosta ämnen i hjärnan.
I extrema fall
kan elektrokonvulsiv behandling,
ett slags kontrollerade epileptiska anfall
i patientens hjärna, vara mycket effektivt.
Andra lovande behandlingar,
som transkraniell magnetstimulering,
undersöks också.
Så om du känner någon som kämpar mot depression,
uppmuntra dem varligt att undersöka några av dessa möjligheter.
Du kanske till och med kan hjälpa till med vissa saker,
som att hitta terapeuter i området,
eller göra en lista med frågor att ställa till läkaren.
För någon med depression
kan dessa första steg verka oöverstigliga.
Om de känner skuld eller skam,
påminn om att depression är en medicinsk åkomma,
precis som astma eller diabetes.
Det är inte en svaghet eller ett personlighetsdrag,
och de ska inte förvänta sig att bara komma över det,
lika lite som de med viljans kraft skulle kunna komma över en bruten arm.
Om du inte har upplevt depression själv,
undvik att jämföra det med gånger då du känt dig nere.
Att jämföra det de upplever med vanlig, tillfällig nedstämdhet
kan skapa skuld över att de kämpar.
Att prata om depression öppet kan hjälpa.
Forskning visar att om man frågar någon om självmordstankar,
så minskar risken för självmord.
Öppna samtal om psykisk sjukdom hjälper till att sudda ut stämpeln
och gör det enklare för människor att söka hjälp.
Och ju fler patienter som söker hjälp,
desto mer lär sig forskarna om depression,
och kan utveckla bättre behandlingar.