Depresija je vodeći uzrok invaliditeta na svetu.
U Sjedinjenim Državama,
približno 10% odraslih vodi borbu sa depresijom.
Međutim, zato što je to mentalna bolest,
može biti mnogo teža za razumevanje nego, recimo, visok holesterol.
Jedan od većih izvora zabune je razlika između bolovanja od depresije
i depresivnog osećanja.
Skoro svako se oseća potišteno s vremena na vreme.
Loša ocena,
gubitak posla,
svađa,
čak i kišni dan mogu doneti osećanje tuge.
Ponekad uopšte nema pokretača.
Prosto naiđe niotkuda.
Zatim se okolnosti promene
i ta tužna osećanja nestanu.
Klinička depresija je drugačija.
To je medicinski poremećaj
i neće tek tako otići samo zato što vi tako želite.
Ostaje prisutan najmanje dve uzastopne nedelje
i značajno ometa sposobnost osobe da radi,
igra se
ili voli.
Depresija može imati mnogo različitih simptoma:
loše raspoloženje,
gubitak interesovanja za stvari u kojima inače uživate,
promene apetita,
osećanje bezvrednosti ili preterana krivica,
previše ili premalo spavanja,
loša koncentracija,
nemir ili sporost,
gubitak energije
ili misli o samoubistvu koje se ponavljaju.
Ako imate bar pet od ovih simptoma,
prema psihijatrijskim normama,
kvalifikujete se za dijagnozu depresije.
To nisu samo simptomi vezani za ponašanje.
Depresija se fizički manifestuje u mozgu.
Pre svega,
postoje promene koje se mogu videti golim okom
i putem rendgena.
To obuhvata smanjenu veličinu frontalnog režnja mozga i hipokampusa.
Na nižem nivou,
depresija se vezuje za nekoliko stvari:
abnormalno prenošenje ili istrošenost određenih neurotrasmitera,
naročito serotonina, norepinefrina i dopamina,
izmenjeni cirkadijalni ritmovi,
ili specifične promene REM i sporotalasnih delova ciklusa spavanja,
kao i hormonalne abnormalnosti,
kao što je visoki kortizol i deregulacija tiroidnih hormona.
Međutim, neuronaučnici još nemaju celu sliku
o tome šta izaziva depresiju.
Izgleda da ima veze sa složenom interakcijom
između gena i sredine,
ali nemamo dijagnostičko sredstvo
koje može precizno predvideti gde će se i kada pojaviti.
Budući da simptome depresije nije lako uočiti,
teško je reći da li neko izgleda dobro, a zapravo se bori.
Prema Nacionalnom institutu za mentalno zdravlje,
prosečnoj osobi koja pati od mentalne bolesti
potrebno je preko deset godina da zatraži pomoć.
Međutim, postoje vrlo delotvorni tretmani.
Lekovi i terapija se međusobno dopunjuju da bi podržali hemijske materije u mozgu.
U ekstremnim slučajevima, elektrokonvulzivna terapija,
a to je neka vrsta kontrolisanog napada u mozgu pacijenta,
takođe veoma pomaže.
Drugi tretmani koji obećavaju,
kao što je transkranijalna magnetna stimulacija,
takođe se ispituju.
Stoga, ako poznajete nekoga ko se bori sa depresijom,
nežno ih podstaknite da potraže neku od ovih opcija.
Možda biste mogli i da pomognete oko određenih stvari
kao što je traganje za terapeutima u blizini,
ili sastavljanje spiska pitanja za doktora.
Osobi sa depresijom
ti prvi koraci mogu delovati nedostižno.
Ako osećaju krivicu ili sramotu,
istaknite da je depresija medicinsko stanje,
baš kao astma ili dijabetes.
To nije slabost ili osobina ličnosti
i ne treba da očekuju da će to jednostavno prevazići,
baš kao što ne bi mogli da snagom volje prebole prelom ruke.
Ako vi sami niste doživeli depresiju,
izbegavajte da je poredite sa situacijama kada ste osećali tužno.
Poređenje onoga što osoba doživljava sa normalnim, privremenim osećanjem tuge
može učiniti da osete krivicu zbog svoje borbe.
Čak i sam otvoren razgovor o depresiji može pomoći.
Na primer, istraživanja pokazuju da, kada nekoga upitate o suicidnim mislima,
to zapravo umanjuje rizik od samoubistva za tu osobu.
Otvoreni razgovori o mentalnoj bolesti pomažu u rušenju stigme
i olakšavaju ljudima da zatraže pomoć,
a što više pacijenata zatraži lečenje,
utoliko će naučnici više saznati o depresiji
i utoliko će dobiti bolje lečenje.