Depresija je glavni vzrok nezmožnosti na svetu.
V Združenih državah,
se okrog 10% odraslih spopada z depresijo.
A zato, ker je to duševna bolezen,
jo je veliko težje razumeti, kot recimo, povišan holesterol.
En velik izvor zmede je razlika med imeti depresijo
in med samo občutkom biti depresiven.
Skoraj vsak se od časa do časa počuti na tleh.
Če dobiš slabo oceno,
izgubiš službo,
se prepiraš,
celo deževen dan lahko prinese občutke žalosti.
Včasih ni sprožilca.
Kar pojavi se.
Potem se okoliščine spremenijo
in ti žalostni občutki izginejo.
Klinična depresija je drugačna.
Je bolezen
in ne bo šla stran samo zato, ker si tega želimo.
Traja vsaj dva tedna skupaj
in pomembno zmanjša sposobnost za delo,
igro,
ali ljubezen.
Depresija ima lahko veliko različnih simptomov:
slabo razpoloženje,
izgubo zanimanja za stvari, v katerih smo prej uživali,
spremembe v apetitu,
občutek manjvrednosti ali velike krivde,
preveč ali premalo spanca,
slaba koncentracija,
nemirnost ali počasnost,
izguba energije
ali ponavljajoče se misli o samomoru.
Če imaš vsaj 5 izmed teh simptomov,
se po psihiatričnih smernicah,
kvalificiraš za diagnozo depresije.
Simptomi ne zajemajo samo obnašanja.
Depresija se fizično izraža v možganih.
Najprej
so tu spremembe vidne s prostim očesom
in z rentgenskimi žarki.
To vključuje manjši frontalni lobus in volumen hipokampusa.
Na mikroskopski ravni
je depresija povezana z nekaj stvarmi:
nenormalen prenos ali pomanjkanje določenih nevrotransmiterjev,
še posebej serotonina, epinefrina in dopamina,
moten cirkadialni ritem,
ali specifične spremembe v REM fazi in delih ciklusa spanja s počasnimi valovi
in hormonske abnormalnosti,
kot naprimer visok kortizol in deregulacija ščitničnih hormonov.
A nevroznanstveniki še zmeraj nimajo celotne slike
o tem, kaj povzroči depresijo.
Zdi se, da gre za zapletene interakcije med geni in okoljem,
a nimamo diagnostičnega orodja,
ki bi lahko natančno predvidel, kje ali kdaj se bo pojavila.
In ker so simptomi depresije neoprijemljivi,
je težko vedeti, kdo izgleda v redu, a v resnici trpi.
Nacionalni inštitut za mentalno zdravje ocenjuje,
da oseba, ki trpi za duševno boleznijo,
v povprečju prosi za pomoč po več kot desetih letih.
A tu so zelo učinkovite terapije.
Zdravila in terapija skupaj vplivata na kemikalije v možganih.
V ekstremnih primerih elektrokonvulzivna terapija,
ki je kot kontroliran napad v pacientovih možganih,
zelo pomaga.
Druga obetajoča zdravljenja,
kot je transkranialna magnetna stimulacija,
sedaj preučujejo.
Torej, če poznate koga, ki se bojuje z depresijo,
jih nežno vzpodbudite, naj poišče katero izmed teh možnosti.
Lahko celo ponudite pomoč pri specifičnih nalogah,
kot je iskanje terapevta v bližini,
ali sestavite seznam vprašanj za zdravnika.
Nekomu z depresijo,
se ti prvi koraki lahko zdijo nepremostljivi.
Če se počutijo krive ali pa jih je sram,
izpostavite, da je depresija bolezen,
tako kot astma ali diabetes.
Ni šibkost ali osebnostna lastnost
in od sebe ne morejo pričakovati, da jo bodo kar preboleli,
tako kot ne moreš samo z voljo pozdraviti zlomljene roke.
Če sam nimaš izkušenj z depresijo,
se izogibaj primerjavam s časom, ko si se počutil na tleh.
Zaradi primerjave tega, kar doživljajo z normalnimi, prehodnimi občutki žalosti,
se lahko počutijo krive, ker jim je težko.
Že če samo odkrito govorimo o depresiji, lahko pomaga.
Naprimer, raziskave kažejo, če vprašamo nekoga po samomorilnih mislih,
v resnici zmanjšamo njihovo tveganje za samomor.
Odkrit pogovor o mentalni bolezni lahko pomaga uničiti stigmo
in tako bo ljudem lažje prositi za pomoč.
Več pacientov bo poiskalo zdravljenje,
več se bodo znanstveniki naučili o depresiji,
in boljša zdravljenja bomo dobili.