Depresjon er den viktigste årsaken til uførhet i verden.
I USA sliter
nær 10% av de voksne med depresjon.
Men fordi det er en psykisk sykdom,
kan det være vanskeligere å forstå enn f.eks. høyt kolesterol.
En grunn til forvirringen er forskjellen mellom å lide av depresjon
og å bare føle seg deprimert.
Nesten alle føler seg nedstemt fra tid til annen.
Å få dårlige karakterer,
miste jobben,
krangle,
selv en regnfylt dag kan medføre tristhet.
Noen ganger finnes det ingen utløser.
Det kommer som fra ut av det blå.
Så forandres forholdene,
og tristheten forsvinner.
Klinisk depresjon er annerledes.
Det er en medisinsk lidelse
og den forsvinner ikke bare fordi du vil det.
Den varer i minst to uker sammenhengende
og har en stor påvirkning på ens evne til å jobbe,
leke
eller elske.
Depresjon kan ha mange forskjellige symptomer:
nedstemthet,
mangel på interesse i ting du vanligvis nyter,
endringer i matlysten,
føle seg verdiløs eller ekstremt skyldig,
å sove enten for mye eller for lite,
dårlig konsentrasjonsevne,
rastløshet eller treghet,
slapphet,
eller tilbakevendende selvmordstanker.
Om du har minst fem av disse symptomene,
i følge psykiatriske retningslinjer,
er du kvalifisert til diagnosen depresjon.
Og det handler ikke bare om atferdssymptomer.
Depresjon er fysisk synlig inne i hjernen.
Til å begynne med
finnes det endringer som er synlige med det blotte øye
og med røntgen.
Det er blant annet reduserte frontallapper og hippocampus-volum.
På mikro-nivå
er depresjon assosiert med et par ting:
den unormale transmisjonen eller uttømmingen av visse nevrotransmittere,
spesielt serotonin, noradrenalin og dopamin,
avstumpede circadiane perioder
eller spesifikke endringer i REM- og langsom-bølge-deler av din søvnsyklus
og hormonforandringer
slik som høy kortisol og deregulering av skjoldbruskkjertelhormoner.
Men hjerneforskere har ikke dannet seg et helhetlig bilde
av årsakene til depresjon.
Det virker å ha å gjøre med en kompleks interaksjon mellom gener og miljø,
men vi har ikke noe diagnostisk verktøy
som kan forutsi med nøyaktighet hvor og når det vil dukke opp.
Og ettersom depresjonssymptomer ikke er håndgripelige
er det vanskelig å vite hvem som kan se bra ut men egentlig strever.
Ifølge National Institute of Mental Health
bruker mennesker som strever med mental sykdom i gjennomsnitt
ti år før de ber om hjelp.
Men det finnes effektive behandlinger.
Medisiner og terapi utfyller hverandre når det gjelder å øke hjernekjemikalier.
I ekstreme tilfeller er elektrokonvulsiv terapi,
som ligner et kontrollert anfall i pasientens hjerne,
også veldig hjelpsom.
Andre lovende behandlinger,
som transkranial magnetisk stimulering,
blir også undersøkt.
Så hvis du kjenner noen som strever med depresjon,
oppmuntre dem, mildt, til å oppsøke noen av disse muligheter.
Du kan også tilby å hjelpe med visse oppgaver,
som å slå opp terapeuter i området,
eller lage en liste av spørsmål å stille legen.
Til noen som lider av depresjon
kan disse første stegene virke uoverkommelige.
Hvis de føler skyld eller skam,
kan du påpeke at depresjon er en medisinsk tilstand,
akkurat som astma eller diabetes.
Det er ikke noen svakhet eller noe personlighetstrekk,
og de bør ikke forvente å bare komme seg over det
like lite som en kan komme over en brukket arm med bare viljestyrke.
Om du ikke har opplevd depresjon selv,
må du unngå å sammenligne med tider der du følte deg nedstemt.
Å sammenligne det de opplever med normale, midlertidige følelser av tristhet
kan føre til at de føler seg skyldige for at de strever.
Bare å snakke åpent om depresjon kan hjelpe.
Forskning viser at å spørre noen om selvmordstanker
reduserer risikoen for selvmord.
Åpenhet rundt psykisk sykdom reduserer stigmaet
og gjør det lettere å be om hjelp.
Og jo flere søker behandling,
jo mer kan forskere lære om depresjon,
og jo bedre vil behandlingene bli.