Depresija je glavni uzrok invaliditeta u svijetu.
U Americi,
blizu 10% odraslih se bori s depresijom.
Kada je riječ o mentalnoj bolesti,
ona može biti puno teža za razumjeti od, recimo, visokog kolesterola.
Jedan od glavnih izvora zabune je razlika između depresije
i osjećaja deprimiranosti.
Gotovo svatko s vremena na vrijeme osjeća tugu.
Dobivanje loše ocjene,
gubitak posla,
svađa,
pa čak i kišni dan mogu izazvati osjećaj tuge.
Ponekad ne postoji okidač za sve.
To jednostavno iskače iz vedra neba.
Onda se okolnosti promijene,
i tužni osjećaji nestanu.
Klinička depresija je drugačija.
To je medicinski poremećaj,
i neće otići samo zato što to želite.
Ona se zadržava najmanje dva uzastopna tjedna,
i značajno ometa nečiju sposobnosti za rad,
igru,
ili ljubav.
Depresija može imati mnogo različitih simptoma:
loše raspoloženje,
gubitak interesa za stvari u kojima bi inače uživali,
promjene u apetitu,
osjećaja bezvrijednosti, pretjerane krivnje,
previše ili premalo sna,
slaba koncentracija,
uznemirenost ili usporenost,
gubitak energije,
ili uzastopna pomisao na samoubojstvo.
Ako imate bar pet od ovih simptoma,
prema psihijatrijskim smjernicama,
ispunjavate uvjete za dijagnou depresije.
I ne radi se samo o simptomima ponašanja.
Depresija se fizički manifestaira unutar mozga.
Kao prvo,
radi se o promjenama koje su vidljive golim okom
i rendgenskim zrakama.
To su smanjenje frontalnih režnjeva i hipokampnih volumena.
Na više mikro,
depresija utječe na
abnormalne prijenose ili brisanja određenih neurotransmitera,
posebno serotonina, norepinefrina, i dopamina,
otupjelih cirkadijurnih ritmova,
ili posebnih promjena u REM-u te u fazi sporih valova ciklusa spavanja,
i hormonskih abnormalnosti,
kao što su visoki kortizol i deregulacija hormona štitnjače.
No neuroznanstvenici još uvijek nemaju potpunu sliku
onoga što uzrokuje depresiju.
Čini se da ima veze sa složenom interakcijom između gena i okoliša,
ali nemamo dijagnostički alat
koji može točno predvidjeti gdje ili kada će se pojaviti.
A budući da su simptomi depresije nematerijalni,
teško ju je prepoznati kod osoba koje se naizgled dobro osjećaju
Prema Nacionalnom Institutu za Mentalno Zdravlje,
prosječnoj osobi koja se bori s mentalnom bolešću treba
više od deset godina da bi zatražila pomoć.
No postoje vrlo učinkoviti tretmani.
Lijekovi i terapija se nadopunjuju kako bi poboljšali kemiju mozga.
U ekstremnim slučajevima, electroconvulsivna terapija,
koja je kao kontrolirani napadaj u pacijentovu mozgu,
također je vrlo korisna.
Obećavajući tretmani,
kao transkranijalne magnetske stimulacije,
se takoder istražuju.
Dakle, ako poznajete nekoga tko se bori s depresijom,
nježno ga potaknite da potraži neke od tih opcija.
Možete čak i pomoći specifičnim zadacima,
potragom terapeuta u zoni,
ili pravljenjem popisa pitanja za liječnika.
Za nekog s depresijom,
prvi se koraci mogu činiti nepremostivima.
Ako oni osjećaju krivnju ili sram,
naglasite da je depresija zdravstveno stanje,
baš kao astma ili dijabetes.
To nije slabost ili osobina ličnosti,
i ne trebaju očekivati da se sama od sebe riješi
kao što ne bi mogli očekivati da slomjena ruka sama zacijeli.
Ako niste doživjeli depresiju,
nemojte je uspoređivati s vremenskim periodima tuge.
Uspoređujući ono što oni doživljavaju s normalnim, privremenim osjećajma tuge
može učiniti da se osjećaju krivima za borbu.
Čak i sam otvoren razgovor o depresiji može pomoći.
Na primjer, istraživanja pokazuju da razgovor o suicidalnim mislima
zapravo smanjuje rizik samoubojstva.
Otvoreni razgovori o duševnim bolestima pomažu u borbi protiv prerasuda
i olakšavaju ljudsku potragu za pomoć.
Što više pacijenata traži liječenje,
više će znanstvenici naučiti o depresiji,
i tretmani će postati bolji.