דיכאון הוא הגורם המוביל לנכות בעולם.
בארצות הברית,
קרוב ל 10% מהבוגרים נאבקים בדיכאון.
אבל בגלל שזו מחלה נפשית,
היא יכולה להיות הרבה יותר קשה להבנה מאשר, נגיד, כולסטרול גבוה.
מקור עיקרי אחד לבלבול הוא ההבדל בין להיות בדיכאון
ופשוט להרגיש מדוכאים.
כמעט כולם מרגישים מדוכאים מדי פעם.
לקבל ציון גרוע,
לאבד עבודה,
להתווכח,
אפילו יום גשום יכול להביא לנו רגשות של עצבות.
לפעמים אין לזה גורם מניע בכלל.
זה פשוט קופץ משום מקום.
ואז הנסיבות משתנות,
והרגשות העצובים האלו נעלמים.
דיכאון קליני שונה.
זו הפרעה בריאותית,
וזה לא יעלם רק בגלל שאתם רוצים.
הוא נשאר לפחות שבועיים רצופים,
ומפריע משמעותית ליכולת של אדם לעבוד,
לשחק,
או לאהוב.
לדיכאון יכולים להיות הרבה סימפטומים שונים:
מצב רוח עצוב,
איבוד עניין בדברים שאתם בדרך כלל נהנים מהם,
שינוי התאבון,
הרגשת חוסר ערך או אשמה קיצונית,
שינה מרובה מדי או מועטה מדי,
ריכוז נמוך,
חוסר מנוחה או איטיות,
אובדן אנרגיה,
או מחשבות חוזרות על התאבדות.
אם יש לכם לפחות חמישה מהסמפטומים האלה,
לפי ההנחיות הפסיכיאטריות,
אתם מתאימים לאבחנה של דיכאון.
וזה לא רק סימפטומים התנהגותיים.
לדיכאון יש התגשמויות פיסיות בתוך המוח.
ראשית,
יש שינויים שיכולים להראות בעין בלתי מזויינת
וראיית קרני רנטגן.
אלה כוללות אונות קדמיות קטנות יותר ונפחים קטנים יותר של אונות צידיות.
בקנה מידה קטן יותר,
דיכאון מקושר לכמה דברים:
המעבר הלא נורמלי או הריקון של ניורו טרנסמיטורים מסויימים,
בעיקר סרוטונין, נור אפינפרין, ודופמין,
מחזורים צירקדיים מופרעים,
או שינויים ספציפיים במחזורי השינה העמוקים של REM ו גלים איטיים,
ושינוים הורמונליים לא נורמליים,
כמו רמות קורטיזול גבוהות וחוסר רגולציה של הורמוני בלוטת תריס.
אבל למדעני מוח עדיין אין תמונה שלמה
של מה גורם לדיכאון.
נראה שיש לו פעולה מורכבת בין הגנים והסביבה,
אבל אין לנו כלי אבחוני
שיכול לחזות במדוייק איפה או מתי הוא יופיע.
ובגלל שסמפטומי דיכאון אינם מוחשיים,
זה קשה לדעת מי אולי נראה בסדר אבל למעשה נאבק.
לפי מכון בריאות הנפש הלאומי,
זה לוקח לאדם הממוצע שסובל ממחלה נפשית
יותר מעשר שנים לבקש עזרה.
אבל יש טיפולים מאוד אפקטיבים.
תרופות ותרפיה משלימים אחת את השני כך שכל אחד מחזק את כימיקלי המוח.
במקרים קיצוניים, טיפולי שוק חשמלי,
שזה כמו התקף נשלט במוח החולה,
הם גם מאוד יעילים.
טיפולים מבטיחים אחרים,
כמו גרוי תוך מגנטי גולגלתי,
נחקרים גם הם.
אז, אם אתם מכירים מישהו שנאבק בדיכאון,
עודדו אותם, בעדינות, לחפש כמה מהאופציות האלו.
אתם אולי הייתם מציעים לעזור במטלות ספציפיות,
כמו לחפש תרפיסט באזור,
או לעשות רשימה של שאלות לשאול את הרופא.
למישהו עם דיכאון,
השלבים הראשונים האלו יכולים להראות בלתי נתנים למעבר.
אם הם מרגישים אשמים או אשמה,
הראו להם שדיכאון הוא מצב בריאותי,
ממש כמו אסטמה או סוכרת.
זו לא חולשה או תכונה אישיותית,
והם לא צריכים לצפות מעצמם להתגבר על זה
יותר משהם יכולים לשכנע את עצמם להתגבר על זרוע שבורה.
אם לא חוויתם דיכאון בעצמכם,
המנעו מלהשוות את זה לזמנים שהרגשתם מדוכאים.
השוואת מה שהם חווים להרגשות עצבות זמניים נורמליים
יכול לגרום להם להרגיש אשמים על האבקותם.
אפילו רק לדבר על דיכאון בפתיחות יכול לעזור.
לדוגמה, מחקר מראה ששאלת מישהו בנוגע למחשבות אבדניות
למעשה מפחית את הסיכון להתאבדות.
שיח פתוח בנוגע למחלות נפשיות עוזר לשחוק את הסטיגמה
והופך את זה לקל יותר לאנשים לבקש עזרה.
וככל שהחולים מחפשים טיפול,
המדענים ילמדו יותר בנוגע לדיכאון,
והטיפולים ישתפרו.