Kako se osećate dok slušate ovu muziku?
Da li mislite da je lepa?
Da li je kreativna?
No, da li biste promenili mišljenje
kada biste saznali da je kompozitor ovaj robot?
Verovali ili ne,
ljudi se bave pitanjem veštačke kreativnosti,
zajedno s pitanjem veštačke inteligencije,
više od 170 godina.
1843, ledi Ejda Lavlejs,
engleska matematičarka koja se smatra prvim informatičkim programerom na svetu,
napisala je da mašina ne može da ima ljudsku inteligenciju,
sve dok radi samo ono za šta su je ljudi namenski programirali.
Prema Lavlejsovoj,
mašina mora da bude sposobna da stvara originalne ideje
ako ćemo da je smatramo inteligentnom.
Lovlejsin Test koji je formalizovan 2001, predlaže način proučavanja ove zamisli.
Mašina može da položi ovaj test, ako može da proizvede rezultat
koji njeni dizajneri ne mogu da objasne na osnovu prvobitnog koda.
Lavlejsin test je po strukturi više misaoni eksperiment
nego što je objektivan naučni test.
Međutim i to je nešto, za početak.
Na prvi pogled,
zamisao o mašini koja na ovaj način stvara visoko kvalitetnu, originalnu muziku
može da se čini nemogućom.
Mogli bismo da osmislimo izuzetno složen algoritam,
koristeći nasumične generatore brojeva, haotične funkcije i nejasnu logiku
kako bi smo stvorili niz muzičkih nota
tako da bi im bilo teško ući u trag.
Ali, iako bi ovo proizvelo bezbroj originalnih melodija, novih za uho,
samo bi mali deo njih bio vredan slušanja.
Ne bi bilo šanse za kompjuter da razlikuje
one koje bismo smatrali lepim
i one koje ne bismo.
No šta ako bismo zakoračili unazad
i pokušali da imitiramo prirodni proces koji omogućuje formiranje kreativnosti?
Znamo za bar jedan takav proces
koji je doveo do originalnih, dragocenih, pa čak i lepih rezultata:
proces evolucije.
A evolutivni algoritmi,
ili genetički algoritmi koji podražavaju biološku evoluciju
su obećavajući pristup
za postizanje da mašine daju originalne i dragocene umetničke rezultate.
Pa, kako evolucija može da učini mašinu muzički kreativnom?
Pa, umesto organizama,
možemo početi sa početnom grupom muzičkih fraza
i osnovnih algoritama
koji podražavaju reprodukciju i nasumične mutacije
tako što menjaju neke delove,
kombinuju druge
i zamenjuju nasumične note.
Sad kad imamo novu generaciju fraza,
možemo da primenimo selekciju, koristeći operaciju koja se zove pogodna funkcija.
Baš kao što je biološka pogodnost određena spoljašnjim pritiscima sredine,
našu pogodnu funkciju može da odredi spoljna melodija
koju odabere ljudski muzičar ili ljubitelji muzike,
kako bi predstavljala krajnje prelepu melodiju.
Algoritam potom može da vrši poređenje među našim muzičkim frazama
i tom lepom melodijom
i da odabere fraze koje su joj najsličnije.
Čim su najmanje slični nizovi iskorenjeni,
algoritam može ponovo da primeni mutaciju i rekombinaciju onoga što je preostalo,
da izabere najsličnije ili najpogodnije, ponovo iz nove generacije
i da to ponavlja tokom mnogih generacija.
Proces kojim bismo stigli dotle ima toliko ugrađene nasumičnosti i složenosti
da bi rezultati mogli da prođu Lavlejsin test.
Što je značajnije, zahvaljujući prisustvu ljudske estetike u procesu,
teoretski bismo proizvodili melodije koje bismo smatrali lepim.
No, da li to zadovoljava našu intuiciju o tome šta je istinska kreativnost?
Da li je dovoljno napraviti nešto originalno i lepo,
ili kreativnost zahteva nameru i svest o tome šta se stvara?
Možda kreativnost u ovom slučaju zaista potiče od programera,
čak iako oni ne razumeju proces.
Šta je ljudska kreativnost uopšte?
Da li je to nešto više od sistema međupovezanih neurona
koje su razvili biološki algoritamski procesi
i nasumična iskustva koja oblikuju naše živote?
Red i haos, mašina i čovek.
Ovo su generatori u srži inicijativa mašinske kreativnosti
koji trenutno prave muziku, skulpture, slike, poeziju i drugo.
Osude su možda i dalje validne
po pitanju toga da li je pošteno nazvati ove činove kreativnosti kreativnim.
Međutim, ako vas umetničko delo može rasplakati
ili vas oduševiti
ili izazvati trnce niz vašu kičmu,
da li je zaista važno ko ga je ili šta stvorilo?