Cum te face să te simți această melodie?
O consideri frumoasă?
Este creativă?
Ți-ai schimba răspunsurile
dacă ai afla că acest robot este compozitorul?
Credeți sau nu,
oamenii au dezbătut problema creativității artificiale
împreună cu cea a inteligenței artificiale
de peste 170 de ani.
În 1843, Lady Ada Lovelace,
o matematiciană engleză considerată
prima programatoare din lume,
a scris că o mașinărie nu poate avea o inteligență umană
atâta cât timp face doar ceea ce este intenționat programată.
Lovelace susține că trebuie
ca o mașinărie să creeze idei originale
pentru a putea fi considerată inteligentă.
Testul Lovelace, formalizat în 2001,
propune o cale de a analiza această idee.
O mașinărie trece acest test dacă produce un rezultat
pe care creatorii săi nu îl pot explica pe baza codului original.
Testul Lovelace este conceput mai mult ca un experiment mental
decât ca un test științific obiectiv.
Dar este un început.
La prima vedere,
ideea unei mașinării ce creează muzică originală de calitate
pare ceva imposibil.
Putem concepe un algoritm extrem de complicat
folosind generatoare de numere aleatorii, funcții haotice și logică neclară
pentru a genera o secvență de note muzicale
într-o mamieră imposibil de înregistrat.
Dar deși astfel s-ar obține nenumărate melodii originale nemaiauzite,
doar o parte mică dintre ele merită a fi ascultate.
Calculatorul nu poate face diferența
între cele care ni se par frumoase
și cele care nu.
Dar dacă am face un pas înapoi
și am încerca să modelăm un proces natural
ce dă naștere creativității?
Se întâmplă să știm cel puțin un astfel de proces
care a produs rezultate originale, valoroase și chiar frumoase:
procesul evoluției.
Iar algoritmii evoluției,
sau algoritmii genetici, ce imită evoluția biologică,
sunt o cale promițătoare
de a crea mașinării capabile să genereze
rezultate artistice originale de valoare.
Însă cum creează evoluția o mașinărie creativă muzical?
În loc de organisme,
putem începe cu o populație inițială de fraze muzicale
și un algoritm de bază
care imită reproducerea și mutațiile intâmplătoate
prin schimbarea unor părți,
combinarea altora
și înlocuirea unor note aleatoriu.
Acum că avem o nouă generație de fraze,
putem folosi selecția printr-o operație numită funcție fitness.
La fel cum fitnessul biologic este determinat de presiuni externe
funcția noastră fitness poate fi determinată de o melodie externă
aleasă de muzicieni umani, sau fani muzicali,
pentru a obține o melodie deosebit de frumoasă.
Algoritmul poate atunci să compare frazele noastre muzicale
cu acea melodie frumoasă și să selecteze doar frazele foarte asemănătoare cu ea.
Odată ce secvențele cele mai diferite sunt înlăturate,
algoritmul poate aplica mutații și recombinări la ceea ce a rămas,
selectând ce-i mai similar, sau mai potrivit, din noua generație
și repetând procesul pentru multe generații.
Procesul care ne-a adus aici conține atâta haos și complexitate
încât rezultatul ar putea trece de testul Lovelace.
Mai important, mulțumită prezenței esteticii umane în acest proces,
vom genera, teoretic, melodii pe care le considerăm frumoase.
Dar ne satisface acest lucru intuiția a ceea ce este cu adevărat creativ?
Este suficient pentru a face ceva original și frumos,
sau creativitatea necesită intenție și conștientizarea a ceea ce se creează?
Poate că în acest caz creativitatea vine totuși de la programatori,
chiar dacă ei nu înțeleg procesul.
Ce este creativitatea umană, până la urmă?
Este ceva mai mult decât un sistem de neuroni interconectați
realizat de procese algoritmice biologice
și de experiențele întâmplătoare ce ne conturează viața?
Ordine și haos, mașinărie și om.
Acesta este dinamul din inima inițiativelor de creativitate artificială
care în prezent creează muzică, sculpturi, picturi, poezii și multe altele.
Juriul încă nu s-a decis
dacă putem numi
aceste acte de creație creative.
Dar dacă o operă de artă te face să plângi
sau îți șochează mintea
sau îți dă furnicături pe șira spinării,
chiar contează cine sau ce a creat-o?